Вячеслав Шишков
Угрюм река

Превод от руски: Пелин Велков, Борис Мисирков, 1986

chitanka.info

Посвещавам на моята жена и другарка Клавдия Михайловна Шишкова

Първа част

1

На границата с къра, където градът се долепяше до рядката горичка, имаше една климнала къщурка. На покрива й се виждаше табела:

СТОЙ БЕЛБЕРНИЦА. СТРИЖИМ, БРЪСНИМ, ПЪРВУ КАЧЕСТВУ

Стопанинът на тая берберница, кавказецът Ибрахим-Оглу, по цели дни се излежаваше или скитосваше и чак надвечер в дюкяна му започваха да се навъртат всякакви хора.

Освен с майсторлъка си в стриженето и бръсненето Ибрахим-Оглу е известен на пиячите от покрайнините като човек, при когото по всяко време можеш да намериш водка. Вечер Ибрахимовата бръснарница става клуб: впиянчени двадесетници — така наричаха тук чиновниците, — занаятчии, някое гуляйджийско настроено духовно лице, вехтошари, джебчии, цигани; какви ли не хора намираха утеха под гостоприемния покрив на Ибрахим-Оглу. А напоследък при него бяха започнали да се отбиват и гимназисти. Привличаше ги не евтината водка, а интересната външност на стопанина, тоя разбойник и каторжник. Пушкин, Лермонтов, Толстой — впечатленията са пресни, ярки, приказните кавказци побягват от страниците и примамват младежките мечти към романтичните далнини, към клисурите, под чинарите. Как да не се отбие човек при Ибрахим-Оглу? Та това е самият тайнствен дявол от Кавказките планини. В раменете широк, в талията тънък и аленият му бешмет прилича на пламък. А очите му, а щръкналите му черни вежди: само да те погледне малко по-строго — ще те убие. Същински дявол!

Но вижте усмивката му, колко е добър тоя Ибрахим. Усмихне се, разтърси рамене; плесне с длани: аллаалла-хей! — па като се втурне, като заиграе лезгинка, понесен от музиката. Да му се ненагледаш.

Тук се отбиваше с приятели и Прохор Громов.

Оркестърът отдавна е изсвирил последния марш, медните тръби са изстинали и тъпанджията сега пие в трактира безакцизна ракия. Градската градина започна да се опразва бързо. Гъста, вековна, огромна: често пъти в гъсталаците й дори посред бял ден ставаха кървави убийства. Всеки бърза да се прибере в къщи: стъмняваше се есенната, късна вечер.

Прохор Громов, ученик от гимназията, бутна фуражката към тила си и също се запъти към изхода.

Някъде далеч ехтеше отчаян многогласен вик, сякаш грачеше подплашено ято врани. Прохор Громов се спря:

„Сбиване“ — и хукна към гласовете напряко, през цветните лехи и храстите.

— Удряй!

Той фрасна по главата едно хлапе, което тичаше насреща му. С опитно побойническо око бързо огледа полесражението: на площадката, където обикновено свиреше духовата музика, се водеше разпален бой между „семинарите“ и „гимназьорите“. И към едната, и към другата страна се присъединяваха еснафи и всякаква паплач.

— Ура, ура!

— Да натикаме попчетата в блатото!

— Момчета!… Бият ни!

Прохор Громов измъкна джобното си ножче и погна бягащите. Усети тръпки на весела полуда, дъхът му секна. Заедно с него тичаха побойници, някъде се обаждаха полицейски свирки, тракаха кречетала на пазачи, лаеха кучета.

— Полиция! — И всичко живо се пръсна. — Катери се по дърветата!…

Но буйният нож на Прохор вече си беше избрал жертва и не можеше да спре. Както тичаше, Прохор ръгна с ножа един момък. И веднага изтрезня.

— Полиция!… — с крясък се мяркаха край него прехвърчащи сенки. — Бягайте да бягаме!

Прохор Громов се покатери на оградата и се преметна оттатък, но раздра шинела си на едно желязо.

— Дръжте разбойника! Хванете го!

Но Прохор се шмугна в една тъмна уличка, спотаи се. Запали цигара. По дясната му ръка имаше кръв.

„А къде ми е шапката?“ — И сърцето му се сви. Новата му фуражка с четлив надпис на козирката „Прохор Громов“, изглежда, беше попаднала в ръцете на полицаите. Дъхът му секна. Той вече чува страшния крясък на директора на гимназията, вижда умиращия момък, полицията, затвора. „Божичко! Ами сега?“…

— При Ибрахим!

Да, при Ибрахим-Оглу. Той ще го спаси, той ще го отърве. Ибрахим всичко може. И Прохор въздъхна и усети как му олеква.

Той отвори вратата и се поспря на прага. В стаята имаше четири-пет души негови другари, гимназисти. Ибрахим си точеше бръснача и разправяше някакви врели-некипели: гимназистите се смееха.

Прохор повика с пръст Ибрахим, влезе заедно с него в съседната стая, притвори вратата. Едва ли не разплакан, започна да му разказва. Той ходеше напред-назад, устните му трепереха, ръцете му навиваха и развиваха края на колана. Черните очи на Ибрахим светнаха…

— Аз подире му… Той търти да бяга… Извадих ножа…

— Бравос!… После…

— Бях се настървил и го ръгнах с ножа… — със задавен глас каза Прохор.

— Цх! Закла ли го?… — радостно викна черкезинът.

— Не, раних го…

— Глупав момче!

— Ама аз съвсем леко… с джобно ножче, с малко — оправдаваше се Прохор.

— Глупав момче! Ханджар ти трябва… На̀, дръж!… — Кавказецът грабна от стената един ханджар с богата украса и го подаде на Прохор. — Подарък!

— Недей така бе, Ибрахим… — през сълзи заговори Прохор. — Ще ме изключат… Съвет ми дай… Какво да правя?… — Той се отпусна на едно столче, изгърби се. — Цялата работа е във фуражката… По фуражката ще ме познаят…

— Няма страшно! Другар, кунак си защищавал, ти си се защищавал. Коли и пет пари не давай… Джигит ще станеш!…

Привлечени от силния му глас, един по един взеха да влизат гимназистите.

— Пушката не чини! Ханджарът е баш приятел, баш кунак!… — въртеше кавказецът святкащия ханджар. — Една нощ яхам през Кавказ, на мойто колиба се прибирам… Гора, месечина, планини. Гледам — бял човек на пътя. Викам — стои, пак викам — стои, трети път — стои… Свалям пушка, гърмим — стои… Захапах ханджара, пълзим, пълзим… наближавам. Замахнах — хърт! Гледам — женска риза простряна на въже. Цх!

Всички се разсмяха, но Прохор само се усмихна печално и въздъхна. Ибрахим седна на пода, кръстоса крака, после рипна отведнъж…

— Хайде, не хленчи… Ще те оправим… Тръгвай! Казваш къде.

Прохор тръгна след Ибрахим.

— Стой! — спря кавказецът. — Пара трябва, рушвет трябва. Ходиш полиция. Ходиш гимназия… Директорина безплатно стрижим-бръсним… не се бой… Ибрахимчо всичко може.

Той бъркаше из джобовете си, прерови чекмеджето на масата, раклата, вадеше оттам пари и ги тикаше в кончовите на чувяките си.

— Айде!

2

Лятото старееше. След жегата изведнъж полъхна студ. Засвири упорит, есенен вятър. Откъм север се влачеха сиви облаци с побелели чорли. Тъга налегна зеления свят. Облаците пълзят ли, пълзят, ръсят студен дъжд, заплашват със сняг. После се заклещят в края на небесата, спрат се над тайгата и от мъка, че няма да видят южните страни, плачат безкрай, докато не изнемощеят от сълзи.

Чифликът на Громови е същинска крепост: отвсякъде го загражда стобор от заострени, като копия, колове: злосторник не може ги прескочи. Портата е тежка, с железни панти. Под нея никне трева, сигурно рядко я отварят. До портата има висока вратня, да може през нея да мине конник. В стената са изсечени мазгали. По всяко време двоица пазачи дежурят, виждат всичко наоколо. А какво става зад високата стена — отвън не се вижда. Само ако се покатериш на върха на бора, който е на края на полянката, и разместиш клоните, ще видиш: насред заградения с греди четириъгълник се кипри просторна, широка къща с ламаринен покрив. Тя е построена лани. А преди това живееха ей в оназ посивяла от времето пристройка, притулена зад къщата. А още по-рано, когато дядо Данило Громов се засели тук, той и жена му живееха в една колибка. И нея пазят, не я събарят: нека внуци и правнуци знаят, като погледнат климналата черна къщурка с поникнало по покрива бъзе, откъде е започнал дядо им и какъв палат е вдигнал ей с тия си две ръце.

Откъде беше дошъл тук Данило Прохорич преди близо седемдесет и пет години, никой не знаеше.

— На кого му влиза в работата?… Дошъл съм и толкоз… От бърлогата съм излязъл — обичаше да казва старецът.

И така си беше. Първо сам, като мечок, изкореняваше тайгата, после изгледа сина си Пьотр. Построиха до реката караджейка, изкупуваха кожи от ловците, трепереха над всяка копейка.

И с черен труд, с хитруване, с изедничество и скъперничество постепенно се прехвърлиха от колибката в пристройката, от пристройката в просторната нова къща.

А сега, станал само кожа и кости, с позеленяла брада, оплешивял, но с едновремешния орлов поглед, старият Данило лежеше на кревата си под басмения балдахин.

Беше нощ.

— Петка! — повика той сина си. — Петка! Стани бе, стани… — и се разкашля и зашепна молитва.

В съседната стая скръцна креват.

— Ида, тате! — И по долни дрехи, бос дотърча при Данило чернобрадият, чорлав Пьотр.

— Запали кандилцето.

Пьотр замърмори нещо, тревожно запали кандилцето: никое време беше.

— Ела насам… Умирам…

Сърцето на Пьотр се блъсна в гърдите, сладко замря, разтупка се: най-сетне баща му само за миг ще го направи богаташ.

— Петя. — Старецът го хвана за ръката. — Дойде ми и на мен краят… дойде ми…

Пьотр въздъхна и го погледна втренчено в орловите очи.

— Недей, тате. Може още…

— Не, синко… Отивам си… — Старецът взе да диша тежко: — Ох, я донес вода… Намокри ми главата. — Той погледна трепкащото пламъче на кандилото и се прекръсти: — Прости ми, застъпнице-Богородице… Е, сега сам оставаш, Петка. Прости ми на мен, душевадеца. Разбойник съм аз… Парите са там… Чаталестия бор край Зуево блато нали го знаеш?… Та като отмериш към залез-слънце двайсет и две крачки, ще видиш голям камък… От камъка девет аршина наляво: там са…

Пьотр затаи дъх, очите му светнаха алчно, в ушите му екна златен звън.

— За добри дела… за упокой на душата… Инак съм загубен: там няма да ми простят, вие ще си изпатите, ти, Прошка, целият ни корен… Църква направи… За бедните… един приют построй… Чуваш ли?

— Чувам, тате… Ще го сторя…

— Прекръсти се… Коленичи… Закълни се…

Пьотр даде клетва. После попита:

— А колко са, тате… общо?

— Много, Петка… Ох, голям камък ми тегне на душата… Убийца съм аз… Много хора съм затрил…

— Кого?

— Какво да ти разправям… Хубаво… сетне ще ти ги кажа. Когато взема да се стягам, за онзи свят… сега, току-виж, се ококоря. Събуди Маря… Повикай Прошка, Да-а… забравих, че го прати на школо… За лудо е това… Няма полза. Повикай попа… Нека Гараска отскочи с един кон до Медведево… Стой! Стой!… Я почакай… Нейсе… Викни Маря…

Пьотр едва разбираше какво приказва баща му. Пред очите му се беше изправил борът, сивееше се покритият с мъх, потънал в земята камък, блестяха и сладко подрънкваха жълтици, а по-нататък… като широко море се плискаше свободният живот за кеф.

Пьотр млясна на бърза ръка баща си по студеното чело, гнусливо избърса устни и тръсна глава:

— Благослови ме, тате.

— Господ да те благослови. Върви, повикай я.

Пьотр разпери лакти, благодарно погледна лъчистото пламъче пред иконите и радостно зашляпа с босите си крака по пода.

— Маря, тате те вика! Ставай!… — раздруса той жена си по рамото. — Хайде, не се туткай…

— Какво има? — надигна се тя и примижа срещу запалената свещ. — А ти къде отиваш?

— Където трябва… да викам попа — подхвърли й Пьотр, докато измъкваше изпод кревата високите си ловни ботуши и се обуваше припряно. — Калпазани… Домързяло ги да намажат ботушите. Като дърво са се вкоравили, кракът ми не влиза… Калпазани!

Пьотр трополеше с тежките ботуши, търсеше сакото си. По-бързо… Да провери… Той отлично помни тоя камък, много пъти е почивал на него по време на лов.

„Божичко! Ами ако някой друг ги е намерил?“

Измъчван от неизвестността — богаташ ли е или ей тъй, средна хубост, ни риба, ни рак, — слезе по стъпалата на двора и повика Шарик. Той се стрелна към него като сива топка, взе да се върти около краката му и след като подуши ловджийските му ботуши, погледна го въпросително в празните ръце: а пушката къде е?

— Лука, я ми отключи — каза Пьотр на пазача, — тате нещо не е добре…

— А ти къде отиваш?

— А бе тук, наблизо — смути се Пьотр и нахлупи калпака си. — Чувай, Лука. Я върви в кухнята. Чорбаджийката може да заръча нещо. Я попа да повикате, я нещо друго. Ако е за попа — Гараска изпрати, да яхне Каурка, а за попа да оседлае Сивка.

— Зле е старецът, казваш?

— Зле е.

Светлокосият, дребничък Лука нажалено помляска с устни, смъкна мокрия си калпак и се прекръсти.

Пьотр закрачи бързо по познатата пътека. Шарик тичаше отпреде му. Ситният дъжд упорито поливаше тайгата. Утъпканата пътечка беше хлъзгава. Фенерът светеше мътно и Пьотр на два пъти се блъсна с лице в клони.

Той слезе в затънтеното дере и прегази шумящия поток. Пътят стана по-тежък, тук нямаше пътека. Пьотр се промъкваше през гъсталака и налучкваше посоката по усет, като вълк. Той вървеше напреки през мрака и сухите съчки пращяха под краката му. Мисълта му работеше усилено, беше като замаян. Той ту ставаше по-висок на бой, по-широк в раменете: тогава пред него възникваше богатият, още неизпитан живот на показ, такъв, че за него да се носи тътен по земята, да свирят фанфари, да бият камбани. Ту изведнъж мечтите му пропадаха в трап: той пак ставаше съвсем мъничък, животът му се затваряше во веки веков в оградата от греди, която опасваше с дяволски кръг чифлика им насред тайгата.

Пьотр вдигна фенера и освети наоколо, пресмятайки накъде да тръгне!

„Аха! Зуево блато. — Помилва Шарик и удари напреко. — Ей го и борът.“

Намери същия онзи обрасъл с мъх камък, отброи девет аршина наляво. Разрина пласта опадали борови игли и изгнила трева и взе да копае.

Шарик заби няколко пъти нос в дъхавата ранена земя, погледна стопанина си и също се залови да драска с предните си лапи, отмятайки назад едри буци пръст. Пьотр взе лома и опипа всички ъгли на трапа. Ломът навлизаше дълбоко в земята. Празно. Започна да копае на друго място. Празно. Обзе го нетърпение. Но усети, че е капнал, отиде при камъка, седна и запали лулата си. Сърцето му мъчително се свиваше, фенерът остана на бора, далеч, а тук, при камъка, беше тъмно. Пьотр погледна нататък: стори му се, че фенерът се люшка, а вятър нямаше.

— Шарик! — викна той и му свирна няколко пъти.

Някой го бутна лекичко над петата. Пьотр рипна.

— Ти ли си?

Шарик му се галеше. Фенерът сега висеше неподвижно, но желязната лопата там, в трапа, чатка в земята и стърже. Пьотр почувствува, че го втриса:

„Дяволите копаят… Омагьосано имане…“ — помисли си той.

В трапа се мърдаше нещо сиво, с побеляла коса.

— Шарик! Дръж! Дръж!

И Пьотр се втурна към трапа като луд. „Трябва да приказвам, трябва да викам… Инак е страшно.“

С пресипнал глас повтаряше, докато човъркаше земята:

— Бива си го дядо ти Данило!… Туй се вика баща! Нищо, нека… Душевадец… А? Хубав род сме, няма що! Шарик, ти как си мислиш? А? Дядото бе, дядо ти Данило. Не го ли знаеш, дето ти изнасяше кокали след обед?… Да се смаеш… А като го погледнеш — светец, иде ти да го туриш на иконостаса… Копай! Защо лежиш… Шарик!

Но кучето беше проточило лапи, лежеше кротко и с чужди, дяволски очи гледаше стопанина си в лицето.

— Ей! Ти! — уплашено подвикна на кучето Пьотр. — Гледай по-весело!

Наоколо е мрак, страхотия. Пьотр все по-често се озърта наляво-надясно. Някой му вика на име, дюдюка, подсвирква му, някой чукна по дърво. Дъждът на студени струйки се стичаше от калпака по врата му. Пьотр губеше търпение. Лопатата с глух звук удряше в нещо. Пьотр час по час доближаваше фенера и с яд виждаше само дебели, преплетени като змии корени с пресни бели рани по тях.

— Не е тук.

Той пак отмери старателно девет аршина и започна да копае малко по-вдясно.

В тайните очи на кучето светна огън. „Божичко, ами че това не е Шарик… Сатаната е това!…“ По гърба му полази студ.

— Шарик!… Ти ли си?

Но то само наостри уши, пристъпи напред и заръмжа срещу тъмнината. Чу се едва доловим вик.

— А-а-ааа…

Кучето настръхна, вдигна нос и всмуквайки влажния въздух, предпазливо тръгна по миризмата към замлъкналия глас.

— Исусе Христе… — стресна се Пьотр. — Само дяволът е това, плаши ме…

— А-а-ааа — пак му се счу в тъмното и някъде лавна Шарик.

Пьотр се ослуша, престъпи: в ботушите му джвакаше вода.

„Ще му се да ме сплаши…“ — Той измъкна кръста изпод ризата си.

— Я да те видя сега… С нами бог! — Плю си на шепите, разкрачи се, изпъшка и с все сила заби лома в земята. Дрънна метал. Пьотр отскочи и блъсна малко по-вдясно.

— С нами бог! — Ломът пак удари в метал и се хлъзна.

Пьотр забрави за студа, махна сакото си и само по риза, напрягайки силните си мускули, изхвърляше пръстта като мека перушина.

— Хайде! Хайде!

Мракът взе да посивява. Започваше навъсено утро. Пьотр слезе в трапа и разгребвайки с ръце черната кал, едва измъкна един голям казан.

— У-уух!… — изстена той и извади от казана кожена торба. Раздруса я — торбата задрънча.

— Злато…

Ръцете му играеха, лицето му се усмихваше. Шарик въртеше опашка и го гледаше смаян.

— Шарик!… Шаренце!… Охо! Видя ли?!

Награби го и започна да се върти с него около трапа. Вкопченото в прегръдките му куче пъшкаше и го тупаше с опашката си. А Пьотр потропваше с крака, провикваше се, свиркаше и се смееше.

— Тате!… Какво правиш!…

Пьотр се спря като вкопан. Пред него стоеше ездач. Малко по-нататък, в сивеещата мъгла, пръхтеше конят му.

— Тате бе… Аз съм… — каза Прохор. Той беше скочил от седлото и се приближаваше плахо към баща си, който, тежко запъхтян, отстъпи малко назад.

Изведнъж баща му рязко се наведе и измъкна от кончова на ботуша си нож.

— Ще те убия! — като изправен на задните си крака мечок застана той до торбата, въртеше ножа и дишаше толкова тежко, че чак гърдите му свиреха. — Махай се, махай се!… Няма да ти ги дам… На̀!… Кръст… Изчезни! Пу-пу!

— Ама какво ти става бе, тате!… — уплашен, плачливо извика синът.

— Прошка? Ти ли си?!

— Аз съм… Преспахме тук. Загубихме се… Ти защо си изкалян?

— Тъй, Прошка… Няма нищо… Я хайде да се прибираме!… Дядо ти Данило се разболя… Зле е. А ти що се връщаш?

— Изключиха ме… изгониха ме.

В къщи узнаха, че техният баща и дядо, старият Данило, нощес е починал.

3

Търговското село Медведево беше разположено край река.

Пьотр Громов се пресели със семейството си тук. На бърза ръка си построи двуетажна къща с гостна, завъртя търговия.

На Прохор много му допадаше кипящата работа. Той размерваше с рулетка плана на къщата, ходеше със селяните в гората, записваше надниците на работниците и макар че беше едва седемнадесетгодишен, стана дясна ръка на баща си.

— Е, Прошка, далеч ще стигнеш — казваше той на сина си.

— Тате бе, ами с гимназията какво ще правим?

— Не бери грижа… в къщи ще се изучиш… Аз друго имам на ум…

Той с любов оглеждаше Прохор, тънката му, висока фигура, орловия му поглед изпод гъстите вежди и си мислеше: „Одрал е кожата на дядо си Данило.“

Прохор винаги си намира работа. Улицата, пързалянето с шейни по баира, веселбите по Заговезни, седенките с моми не го привличаха. В дюкяна, в тайгата с пушка, в двора, Прохор винаги си намира работа.

Той все се стараеше да прокара вода в банята посредством архимедов винт, както беше прочел в едно книжле, но не можа. Тогава се залови да строи теснолинейка до навеса за дърва, за да може дървата да се докарват до къщата.

Той много четеше, вземаше книги от свещеника, от писаря, от политическите заточеници и прочетеното здраво засядаше в главата му.

Веднъж, преди да дойде пролетта, както си пиеше чая, баща му каза:

— Прохор, виж какво, братле… Намери си някого за другар и вземи да прескочиш до Угрюм-река… Чувал ли си я?

— Карта ми трябва, тате…

— За какво ти е карта?… Дай насам един лист хартия, ще ти нарисувам всичко… Макар че през живота си не съм стъпвал там, но от осведомени хора съм чувал.

Маря Кириловна местеше уплашен поглед от сина към мъжа си и въздишаше.

— Я да не пръхтиш!… — закани й се Пьотр. — Щом съм решил, значи, баста. — Той наплюнчи молива и несръчно тегли по хартията една черта. — Ей тук е, да речем, пътят от нас до Дилдино, двеста и четирийсет версти… Оттук ще свиеш към Фролка — триста и кусур версти. Там трябва да е река Болшой поток. Оттам по сухо ще стигнеш до Угрюм-река, чак до изворите й.

Търговецът сложи един кръст и каза: — Това е село Подволочная на Угрюм-река. Там ще си построиш сал или ще купиш голяма лодка — шитик се казва, — сухари ще си насушиш… Селяните ще ти рекат какво трябва. А напролет, като придойде водата, ще отплуваш надолу.

— Защо, тате? — попита го Прохор и погледна майка си. От очите й течаха сълзи. — За какво ми е да ходя там?

— Е, туй не е твоя работа. Слушай.

И цял час обяснява на Прохор какво трябва да прави.

— Реката е голяма… чувал съм — три хиляди версти. Тя се влива в най-грамадното речище, а то — право в океана. Тунгуси, якути има по нея. Там големи капитали могат да се спечелят… Като срещнеш търговци по селата, всичките ги разпитвай и всичко си записвай в едно тефтерче. А ти си трай, кой си, за какво си дошъл… Просто — пътник. И да знаеш, драги, че много опасности има да видиш… Може и да загинеш, не дай боже… Туй ти го казвам, за да се вардиш, да си опичаш акъла.

— Няма да го пусна… няма да го пусна! — разписка се майката и привлече сина към себе си. — Прошенка, ангелчето ми…

Пьотр рязко потропа с тъпия край на молива по масата.

— Млък!…

Майката пусна Прохор, разплака се горчиво и излезе.

Прохор трепереше. Искаше му се да хукне, да утеши майка си, но баща му го хвана за ръкава и го накара да седне до него.

— Ух! — изпухтя бащата. — Не слушай жените, не им обръщай внимание… Цепи направо, от никого не се бой и ще станеш човек.

— Тате, а може ли да взема със себе си един познат… Заедно да…

— Кой е той?…

Прохор, вълнувайки се, му разказа за кавказеца. Майката на Ибрахим е черкезка, баща му турчин, а самият Ибрахим-Оглу се смята за черкезин.

— Верен е, казваш? Така, правилно. Тия хора или са първи главорези, или са приятели, по-сигурни и от куче… Става!

Прохор се развесели и веднага написа на Ибрахим писмо: „Ще служиш при нас… Тате ще ти даде добра заплата.“

Започна да се стяга. Майка му кърпеше долните дрехи, сушеше пшеничени сухари, приготвяше му пелмени за из пътя. Със свито сърце тя се беше примирила със заминаването на сина си. Пьотр се стараеше да й внуши, че в търговията без риск не може.

— Я си спомни дядо Данило, моя родител… Двайсет пъти е влизал на смъртта в устата, а, слава богу, кажи-речи, до сто години доживя…

Маря Кириловна се успокои.

Снегът по пътищата още не беше се стопил, свиваха последните студове, наближаваше март. Веднъж посред нощ високо се разлаяха кучетата.

„Ибрахим е“ — помисли си Прохор и чу през двойните прозорци:

— Отваряй!… Не ме ли пущиш, стената прескачам, всички кучета ще изколя, теб жа заколя!

— Ибрахим! — радостно извика Прохор, нахлузи валенките, наметна бешмета и изскочи на двора.

— Е, Прошка, ето ни и нас… — прегърна го кавказецът. — Благодарим ти, Прошка. Аз всичко зарязах, мой тайга обича, свободен живот обича… Нищо, Прошка, тръгвами… От твой глава косъм няма да падне…

На бащата и майката Ибрахим-Оглу им допадна. Разбойническата му външност не ги уплаши: в тайгата им се беше случвало да срещат всякакви хора.

Седмицата се изниза.

— И тъй, Ибрахим — рече му Пьотр, — поверявам ти сина си… Аз съм чувал за теб в града… Можеш ли да му бъдеш нещо като телохранител?

— Ще умра! — задавен от чувство на преданост, изквича кавказецът. — Щом ми го повераваш, жа пукна, ама няма да го дам… На зор ако се видя — всичко живо изколвам, него да спася… Цх! Дай ръка! Дай ръка, чорбаджи. Хайде! Ставаме кунаци…

Пиеха чая в кухнята, без превземки, както по времето на дядо Данило — стопаните и работниците заедно. Кухнята е просторна, светла, масата широка, изтеглена в предния ъгъл, към пейките, които вървят покрай стената.

Печката бумтеше. Готвачката, червенобузестата Варварушка, едва смогваше да поднася бухналите тиганици. Маслото се лееше като река. Обичаха да си похапват стопаните, а чираците от дюкяна и работниците също не оставаха назад.

А стопанката, Маря Кириловна, поощрително подвикваше:

— В меда ги топете бе, момчета!… С мед тиганиците са къде-къде по-хубави… Ибрахимушка, хапвай си. Варварушка, сядай…

Ибрахим пиеше чай до изпотяване. Той винаги е мрачен и мълчалив. Но днес се е отпуснал: чорбаджията му оказа пълно доверие, почит.

Ибрахим бършеше с ръкава на синия бешмет потното си чело и казва:

— За нищо и никакво… мен на каторга пратили…

— За какво? — в един глас попитаха всички на трапезата.

Ибрахим прокара ръка по мустаците си, хлъцна и започна:

— За нищо и никакво… Седим си на мойто колиба, пием чай… Дотърчава един джигит: „Ибрахим, ставай, твойто брат заклано!“ Седим си, пием. Друг джигит дотърчава: „Ставай, другото ти брат заклано!“ Седим, пием. Трети дотърчава: „Зарязвай по-скоро чая, твойто сестра заклано!“ Тогаз мой скочил — той рипна от мястото си и се стрелна към средата на кухнята, — ханджара в зъбите, бегом от колибата вън, сам видях сметката на всичките, седем кратуни отрязах! Ей така! — Черкезинът измъкна ханджара си и взе да сече с него въздуха, като скърцаше със зъби.

Всички зяпнаха и се загледаха в подивялото разкривено лице на кавказеца.

Скоро Прохор и телохранителят му потеглиха на незнаен далечен път.

4

След смъртта на родителя си Пьотр Громов заживя нашироко.

— Цял живот съм бил вързан със синджир, като пале… Време ми е да се поразмърдам, да си пораздрусам кесията…

И в деня на Мария Египетска отпразнува именния ден на жена си за чудо и приказ. Поздрави я след литургията и не пропусна да каже:

— Ама ти да не си помислиш, че зарад теб ще е гощавката… Просто тъй, от анбиция…

Гостите се тълпяха из къщата през целия ден. Още не изтрезнели, вечерта отново изпълниха къщата. Маря Кириловна шеташе в кухнята, гостите посрещаше стопанинът.

Салонът — доста просторна стая с пъстри тапети, таванът изрисуван с петли и цветенца, а по средата — велзевулска мутра, в зиналата й уста е завинтена куката, която държи лампата с билюрени висулки.

Посред салона — огромна кръгла маса; до нея долепена една по-малка, четириъгълна, специално за „винената батарея“, както се изразяваше господин приставът — най-почетният измежду гостите, — разжалван офицер с изпъчени гърди и огромни, щръкнали на различни страни мустаци.

— Я се поразтъпчете до трапезата, поразтъпчете се! — разпореждаше се стопанинът, облечен с дълъг кафтан от дебело синьо сукно, и усмихнат подканяше гостите: — Отче Ипате, лафитец! Киселичко. Заповядайте…

— На мен нещо по-простичко. — И свещеникът, тътрейки ръкава на расото си по маринованите печурки, посяга за гарафата.

— Ти първо от натуралното вино опитай, че тогаз от всеруския проствайн — шегува се стопанинът. — Или ако искаш, една манджа му дръпни, водка с лафитец.

— А бе я си гледай енорията — шегува се свещеникът. — Изтрябвало ми е! А впрочем… — Той смеси в чаена чаша водка и коняк. — Хайде, бог доброто! — и я изпи, без да му мигне окото: — Чудо и половина!

Шкембестият кмет с тъмнорижава брада като лопата се изкикоти и каза:

— Ама че сте як, отче Ипате, да ви пази господ… Да се смае човек.

— Че какво?

— Аз, простете ми за бога, не бих могъл. На място бих пукнал.

— Навик… И освен туй — природа. Баща ми от пиене се помина. Разбираш ли?

— Тц, тц, тц!… Бог да го прости — прекръсти се кметът, погледна кандилото пред иконостаса и гаврътна една чашка перцовка: — Да ви е честита именницата, Пьотр Данилич!

— Хапвайте си колкото ви душа иска… Господин приставе! Само да не изоставате…

— Моля ви се!… Аз вече трета…

— За какъв дявол ги броите… Иван Кондратич, ама ти какво?… Пък писар.

— Моля, моля, не се съмнявайте… Ние ако си знаем работата — отговори му писарят, висок, охтичав, с малка брадичка; шията му цял аршин.

Бяха дошли неколцина богати селяни с жените си. Всичките жени — с големи кореми, „трудни“. Селяните отначало се стесняваха от пристава, лющеха кедрови и тиквени семки. После, когато приставът гаврътна десетата чашка, позамая се и се превърна във весело теле, селяните станаха по-безцеремонни, „обръщаха“ чашка подир чашка, не изоставаха от тях и бременните им жени.

Най-забележителна измежду гостенките бе, разбира се, Анфиса Петровна Козирева, млада вдовица, красавица, която на времето беше слугинче на покойния Данило, а после се омъжи за ротния вахмистър от лейбхусарския на негово величество полк Антип Дегтярьов, който внезапно умря по неизвестна причина на втората седмица от брака. Тя не обичаше да си спомня за своя мъж и пак започна да се нарича с моминското си фамилно име.

Напереният пристав въпреки семейното си положение доста откровено пулеше мазни очи към високата й, донякъде открита гръд.

А тя — какво ще си кривим душата — флиртуваше лекичко със самия стопанин. Стопанинът гощаваше с най-различни мезета: краят беше богат, плодороден, а търговецът не си знаеше парите. Тлъсти нелмови пъпове, сушено, киснато в сметана месо, еленови езици, еленови варени устни, а после какви ли не чудесии — чуждоземни и руски, какви ли не питиета — от английски, американски, японски изби.

Гостите се окуражиха, лакомо се нахвърлиха на ястията — за приказки няма време, — високо, апетитно мляскаха, гълтаха припряно, пак бодяха с вилици най-тлъстите парчета и някои от преяждане взеха да се унасят в тежка дрямка.

Но това беше само предисловие. Щом стенният часовник удари десет, а онзи под стъкления похлупак — тринайсет, в стаята кипро влезе самата именница, която кротко се усмихваше с простичкото си лице и с цялата си скромна и тиха, облечена в кафява рокля фигура.

— Хайде сега, драги гости, заповядайте да вечеряме… — радушно каза тя. — Вървете, вървете в трапезарията.

Изведнъж всичко замлъкна: спряха се вилиците, престанаха да мляскат устата.

— Да вечеряме-е?! — плесна се по дебелите бедра отец Ипат, подсвирна, приклекна и се хвана смешно за брадичката. — Ама ти, любезна, луда ли си? — И се разсмя.

Приставът се присъедини към него с мек, благовъзпитан смях, тракна с шпорите си и целуна ръка на именницата.

— Пощадете ни!… Какво приказвате… Едвам дишаме…

— Без баница не бива… Как така — заговори именницата. — Анфисушка, отец Ипат, заповядайте, моля ви се, в оная стая. Хайде…

Всички бяха обзети от игриво, но и потиснато настроение: стомасите им бяха претъпкани и издути, никой през живота си не беше виждал такова нещо: обед, след обеда толкова изобилна закуска, а след закуската — вечеря…

Селяните стояха опулени и си оправяха рубашките; жените им хълцаха и се подсмиваха, затуляйки устата си с ръка.

Но подчинявайки се на необикновеното гостоприемство, тръгнаха вкупом към трапезарията. Ниският пълничък отец Ипат из пътя хокаше домакина:

— Можеше да ни предупредиш… Аз бая прекалих… Ех, Пьотр Данилич!… А впрочем… Способният да побере нека побере… Баницата с какво е? Да не би да е с есетра? Мм… Страшно обичам баница.

На трапезата е шумно, весело. Отпърво гостите изглеждаха умислени, от рибената чорба си хапваха предпазливо, изчакваха да видят няма ли да се разбунтуват червата им: слава богу, в стомасите цари пълно благополучие, ще има място за празничната баница. А някои си направиха криво сметката и след петата гозба, а именно — гъска с каша, отец Ипат, подир него кметът и с огромно смущение самият господин пристав се изгубиха някъде много бързо, кой да си вземе уж носната кърпичка от шинела, кой за цигарите си, но скоро пак довтасаха, зачервени, бършейки насълзените си очи и оправяйки брадите си.

— Анфиса Петровна! Искам да пия… само с теб. Разбираш ли? — звънливо, възбудено казваше домакинът и се пресягаше да се чука със седналата срещу него хубава вдовица.

— Ах, бива ли така?… — глезеше се Анфиса и надменно, със злобна усмивка поглеждаше именницата.

— Хайде, не се превземай, не се превземай… Ех, ягодке!… От малка те помня, ей такаванка, с голи петички…

— Къде ли е сега наш Прошенка?… — въздъхна Маря Кириловна, когато забеляза как намига нахалната вдовица на търговеца, а пък той…

— Прохор сега е голя-ям — каза отец Ипат, който апетитно, с ново усърдие глождеше една гъша кълка. — Трябва да се благодариш на бога, майчице… Така да знаеш…

— Да, ама за какъв див край замина!… А е още, кажи-речи, момче.

— Смелите господ ги пази, майчице… Споменавай го в молитвите си и това е.

— Вие го споменете до престола, отче…

— Ще го спомена, майчице, ще го спомена… А ти я ми сложи от онуй. Какво е, прасенце ли? Страшно обичам печено прасенце… Чудо и половина!…

— Я да прокараме с това прасенцето! — наля си приставът коняк. — Хе-хе-хе!… За ваше здраве, многоуважаема! — викна той и толкова изкусно врътна очи, че на наздравицата му отвърнаха и двете жени едновременно: — Да ви е сладко, да ви е сладко! — Анфиса и Маря Кириловна.

— А туй прасенце, извинявам се за въпроса, доморасло ли е? — заинтересува се кметът, когото здравата започваше да го присвива стомах. Отлично прасе… Личи си, че е свое… И аз преди две години…

— Анфиса!… Анфиса Петровна!… Същинска царица си…

— Кой? За кого става дума?

— Нали ми е едничък Прошенка…

— А, хубаво, хубаво си е момчето, простете ми великодушно.

— Петрован!… Чуваш ли бе… Данилич… Ей! Стопанино!

— Трай бе! Остави го да си поприказва с изгората — развързаха езици селяните.

— Ех, що ли не се повозим с тройки… Анфиса! А?

— С тройки ли?… Чудо и половина!… — възкликна веселият отец Ипат. — Майчице, какво още си сготвила?…

Домъкнаха цял куп кюфтета от пъдпъдъци.

— Махнете ги!… Не желаем!… — развика се един белобрад румен старец. — То бива, бива, ама!… Чак ми се повдига.

— Не, майчице… Ще пукнем от ядене.

— Хапвайте си, скъпи гости, хапвайте си.

— Яжте, братлета, гуляйте!… Вечна му памет на моя родител… приличен капиталец ми остави…

— А ти пожертвувай нещо за църквата! За духовните си отци.

— А таквоз не щеш ли?! Ххха-ха!… Чакай първо ние да си поживеем… Анфиса, право ли казвам?

— Мен това какво ме засяга — размърда тя кръглите си рамене.

— А сега опитайте малебито! С млекце, с бабички. Заповядайте.

— Разкарай се с твоего малеби… Е, кой ще дойде?… Ей, Гараска! Обади на коняря… Тройката!…

— Засрами се! — кротко каза жена му, сдържайки се.

— Поврага да вървят твоите малебита, поврага!

— Не, Пьотр Данилич… Почакай малко… Страшно обичам малеби… — И свещеникът, хълцайки, си насипа пълна чиния.

— Господа, тост!… — дрънна приставът с шпорите си, засука юнашки мустак и погледна крадешком ясното, пламнало лице на Анфиса. — Щом сте решили да живеете на широка нога, Пьотр Данилич, карайте по благородному. Тост!

— По дяволите тостът! По дяволите благородните салтанати! — размахваше ръце и друсаше рошавата си брада стопанинът. — Тройката… Анфисушка, не ми скършвай хатъра…

— Засрами се, Петруша… От хората се засрами…

— От хората ли?! Ха-ха!… — И той извади дебелия си портфейл, тупна го в дланта си. — Гледай!… Те ти го тук целия закон и хората…

След вечерята го удариха на танци. Но пияните крака на танцьорите подрипваха както си знаят, на всички им се повдигаше от преяждане. Отец Ипат, изпъчил корема си, тежко пъшкаше в ъгъла, заклещен между ръчките на едно кресло.

— Претъпка ни ти, майчице, чудо и половина. С тая плюсканица пет хиляди души можеха да се нахранят…

— Да тръгваме! — появи се Пьотр Данилич с еленова шуба и с кожена шапка с дълги наушници. — Анфиса! Отче!

Из тясното антре, където пийналите гости се бяха струпали и се блъскаха с глави в чуждите кореми и задници, Пьотр Данилич високо, за да го чуят всички, каза на вдовицата, която си оправяше пухкавия вълнен шал:

— То аз може и да не те обичам, Анфиса… пред всички заявявам, също и пред теб, отче Ипате… Ти, Анфиска, недей си мисли, че те имам за кой знае каква! Пфу!… Едно време на дядо Данило цукалото изнасяше. Е, муцуната ти, да речем… вярно, и всичко останало си е както трябва… Нейсе, хайде да ходим да се возим. Напук на жена ми. Реви, повлекано, реви… Да тръгваме, Анфиска!

Под звездното небе всички се почувствуваха по-бодри. Отец Ипат търкаше със сняг слепоочията си и пухтеше.

Тройката врани коне чакаха кротко.

— Марковай, слизовай! — шеговито изблея отчето на кочияша Марк, който седеше на капрата като копа сено в обърнатата си с косъма навън шуба и с ботуши от кучешка кожа.

— Слизовай, Марковай!

— Отче, ама ти ли искаш?… Глей да не катурнеш чорбаджията — срина се от капрата върху една пряспа копата.

— Ей, докога ще се туткате? — гореше от нетърпение търговецът.

— Сегинка!… Марковай, я ме запаши… Не стегнато!… Защо стегнато бе?! — хъркаше отец Ипат. — Чак очите ми изхвръкнаха. Уф!… Ама че се натъпках… — Стегнат с пояс през големия корем, той се възкачи на капрата, сграбчи поводите, замахна с камшика и изсвири лудешки:

— Хайде, ди-ий!… Мужици божи… Фют!

Охранените коне захапаха юздите и препуснаха. Още на първата верста, на завоя, шейната се блъсна в един пън, двамата пътници се забиха с краката нагоре в една дълбока пряспа, а конете прегазиха с шейната свещеника и се изгубиха.

— А бе, комко вкисната, що се хващаш да управляваш коне, когато и с умряло куче не можеш да се оправиш?! — сърдеше се Пьотр Данилич, докато измъкваше от снега кикотещата се Анфиса.

— Де, де, по-полека… Прави си сметка на думите… — зъбеше му се отец Ипат и събираше от пътя кожената капа и ръкавиците си. — И по-луди тройки сме карали.

Цялата селска аристокрация, която беше на именния ден, три дена страда от преяждане. Отец Ипат благополучно се оправи със саламура от кисели краставички, приставът изпробва всички средства от Келеровата походна аптечка, кметът се освобождаваше от излишъците посредством гореща баня и ряпа.

А самият домакин цяла седмица ходи с превързан врат и не можеше да си обърне главата.

— Кочияш ще ми се пише!… Дяволски светия! — ядосано викаше той, когато се сетеше за попа.

5

До река Болшой поток нашите пътници пристигнаха рано напролет. Могъщата река дори посред лято достигаше тук на ширина до три версти, а сега беше заляла неогледни пространства. Островите бяха покрити с вода и само четките на потъналите дървета очертаваха границите им.

Тук-таме плаваха самотни ледени блокове, понякога толкова огромни, че на тях май можеше да се разположат три-четири села с всичките им ниви и ливади.

По могъщите брегове бяха натрупани високи купчини изхвърлен лед, който блестеше на слънцето с цветовете на дъгата.

Картината беше волна, дива, величествена. Плъзгащата се водна маса беше заградена от едната страна от скалист, обрасъл с гъсти гори бряг, от другата се сливаше със синята далнина на хоризонта. Вечер в далечината се виждаха мъгли, а при утринната заря се точеха беловласи ниски облаци. Когато изгряваше слънцето, винаги подухваше лек ветрец и развълнуваната река пламваше. Нито села, нито махали. Впрочем в далечината се виждаше църква. Това беше село Почуйское, откъдето щяха да потеглят към незнайния край Прохор и Ибрахим-Оглу.

Прохор направи посещение на почуйския свещеник. Той седеше в кухнята, пиеше водка и замезваше с мариновани гъби.

— Не ми връзвай кусур… Чудо голямо… — посрещна той гостенина. — Тук всички си попийваме. Скука, брат. Пък и за храносмилането е добре. И си похапваме от сутрин до вечер: краят ни е северен, сам виждаш. А ти кой си?

Прохор си каза името.

— А-а… Тъй, тъй… Тоест, намислили сте с баща ти тунгусите да грабите? Не е зле. Пиеш ли? Не? Но ще пропиеш. По мутрата ти виждам, че ще пропиеш… Много бие на очи мутрата ти, юначе… Орле си ти!… И носът ти е като на орел, и очите… — Отчето сръбна, сдъвка една гъбка. — Голям човек ще станеш… Ти не си Прохор, ами Прохор благати. Точно тъй ще те споменавам до престола, ако пожертвуваш една петдесетачка…

— Ех, господи! — въздъхна някой в тъмния ъгъл. — Благати, ама като на овена рогата: вият се, вият, а накрая в очите на овена се забият.

Прохор се озърна. До стенната печка седи луничав мужик на около четиридесет и пет години, широкоплещест, плешив, плете чорап.

— Това е Павел — поясни отчето, — сляп е от рождение. Пророкува понякога. Какво има, раб божи Павел, усещаш ли нещо?

— Усеща ми сърцето. Началото е добро, средата кипяща, а краят — мани-мани!… — Слепият се прекръсти и въздъхна.

— А бе, кьорав глупако, ти да не би да виждаш края?! — викна Ибрахим. — Ментарджия! За таквиз приказка брадата да ти оскубне човек. Що стряскаш момчето?

— Ех, господи!… Тоя татарин ли ще да е? — вдигна невиждащи очи рабът божи.

Свещеникът се подсмихна, прошепна на Прохор:

— Той е търчи-лъжи, не му вярвай… Прави се на луд. — И високо: — А наближава да пристигнат с плаващ панаир търговци.

— С плаващ ли? — попита Прохор. — Интересно.

След два дена, по залез-слънце, Прохор посрещаше тоя панаир. В далечината се белнаха снабдените с платна шлепове. Течението и попътният вятър бързо ги носеха към селото. Като бели лебеди, изпъчили гърдите на платната си, те плаваха един след друг.

— Четирийсет парчета… Красиво, нали, Ибрахим? — залюбува се Прохор.

Скоро панаирът бе открит: вдигнаха знамената, отвориха широко вратите на плаващите магазини. Завъртя се търговия. Цялото село се струпа на брега. От тайгата с огромни кервани от елени пристигаха якути и тунгуси, по волния простор на реката от всички страни насам се плъзгаха лодки: околните села и улуси трябва да побързат — след три дена панаирът ще продължи по-нататък, ще се спре на стотици версти от това място.

От ранна пролет до късна есен той плава към далечния север, отбива се във всяко богато село и най-сетне спира в Якутск. Там всичко се разпродава, шлеповете се изоставят на произвола на съдбата и забогателите търговци се прибират по домовете си.

Вечерта Прохор Громов обиколи целия плаващ панаир и се спря пред най-гиздавия магазин. Откъм брега един за друг са завързани три шлепа. На всеки шлеп има дървени надстройки, приличащи на летни вили. По корниза — разноцветни фенери и табела:

ТЪРГОВСКА КЪЩА ГРУЗДЕВ И СИНОВЕ

Прохор влезе в първия шлеп-магазин: всички рафтове бяха отрупани с манифактура, грееха четири големи газени лампи, купувачите зажумяваха от ослепителната светлина, жълтата коприна и басмата пламтяха в ловките ръце на бойките продавачи. Тунгусите стояха като вцепенени и не знаеха какво да купят, само премляскваха с кьосавите си устни. Миришеше на пот, на газени сажди и на апретура от яркосините и алените тъкани.

Стопанинът, шефът на къщата, Инокентий Филатич Груздев — белокос, кръглобрад старец с очила на челото, кадифената фуражка на тила — едва сварваше да прибира парите: като звънливо ручейче ромолеше златото, като сребърна река течаха кръглите рубли, като есенен листопад шумоляха банкнотите. Шум, говор, викове.

— Покажи си човещината де!… Намали поне една копейка.

— И без туй е евтино… Да режа ли или не?

— Гвоздеи ми трябват… Имате ли гвоздеи?

— Върви в крайния…

— А гевреците къде ви са?

Прохор стоеше до стената и се усмихваше. Харесваше му цялото това шумно пазаруване: идеше му да застане на тезгяха и да развърти аршинчето.

— Сторете път! Ей, колибари! — неочаквано ревна влезлият дрипльо със синина под окото. — Разкарвайте се, татари! Златотърсач иде! Здравейте, търговци! — Той тупна опърпания си калпак в тезгяха и здравата уплаши една охранена попадия, която купуваше кадифе.

— Колко му искате? — издърпа златотърсачът кадифето от ръцете на попадията.

— По седем и половина… Махай се, не прави безобразия — сухо му каза продавачът.

— Боклук! Дай ми от първото качество… Дето е по двайсет рубли — изграчи дрипльото. — Хем по-чевръсто! Знаеш ли ме кой съм? Аз съм Иван Пятаков, мога да те купя с парцалите. Ей тук — той се потупа по джоба — имам два фунта златен пясък, а ей тук — буца злато, по-голяма от чушката ти. Разбираш ли?

Чорбаджията намигна на друг продавач. Той весело друсна на тезгяха един неначенат топ кадифе:

— Запвейте! По-хубаво няма. Специално за графове.

— Аха, хубаво е — затисна едната си ноздра и се изсекна златотърсачът. — А още по-хубаво нямате ли? Слабо ми се види… ама нейсе. Колко ще отиде за чифт навои?

— За чифт навои? — запремига продавачът. — Тоист за партенки ли?

— Към два аршина за всяка!… — подвикна чорбаджията и засумтя благодушно.

— По два ти си ги носи! Дай по четири или за по-кръгло — по пет.

Когато всичко свърши, той подхвърли отдалеч две стотарки, седна на пода:

— Дръпнете се, татари! — и взе да намотава кадифето на безкрайно мръсните си, вмирисани ходила, нахлузи меките космати ботуши, тупна с крака: — Бягайте, селендури! Иван Пятаков жилае да патишества към кръчмата… На когото му се пие, хайде след мен!… Сега ще му дръпнем един гуляй!…

Навири козята си брада и слезе на брега. Дълги ивици кадифе се измъкваха от кончовите на ботушите и пълзяха подире му на меки вълни. Занемелите от почуда купувачи заговориха всички наведнъж, започнаха да се смеят.

— Я го гледай ти, магарето му недно!

— Виж какви хора се измъкват от тайгата. Гъбав е от пари… — каза чорбаджията с мазно гласче. — А до утре заран всичко ще профука, само кръстът на гърдите ще му остане. Смешни хора…

Панаирът не стихна до късна нощ. Но търговецът Груздев затвори магазина рано.

— Сефтето, слава богу, е добро. Редно е и да си починем. Я ни донесете чаец и нещо за мезе… за мен и за гостенина ми — изкомандува той и хвана Прохор за ръката. — Ела, юначе драго, в бърлогата ми… Да се запознаем… Та ти, значи, търговец искаш да ставаш? Бива. Няма да съжаляваш, ти казвам. Защото търговецът навсякъде е добре. Ти гладен търговец видял ли си? А и господ винаги среща от търговеца почит и уважение.

От манифактурния отдел през ленена, обшита с червен плат драперия минаха във втория шлеп: „бакалия и галантерия“.

Търговецът избра за мезе няколко кутии консерви:

— Аз самият не ги обичам кутиите, за теб са. Предпочитам прясното. Купиш някоя есетра трийсет-четирийсет килограма, разпориш я, вътре близо пет кила хайвер, че като го посолиш и като го поръсиш с лучец… Па ако има и коняче, здраве му кажи! — задави се търговецът и се изплю. Сладко преглътнаха и продавачите.

— Ех, Прохор Петрович!… Хубав е пустият му живот! На — старец съм, а да можеше, хиляда години щях да живея. Бог ми е свидетел! Харесва ми всичко това: работата, трудът, а когато може — веселбата. Мале мила!

— Ние с вас и друг път ще се срещнем… Може и заедно да поработим.

— О-о-о… А ти на колко си години, момче младо?

— На осемнайсет.

— О-о-о!… Аз си мислех — някъде двайсет и две. Ловиш окото, това е добре. А тейко ти капитали има ли?

— Тейко ми няма нищо общо с това. Аз сам ще стана милионер! — И в очите на Прохор светна младежко предизвикателство.

Търговецът се засмя добродушно, живите му черни очички потънаха между побелелите вежди и розовите бузи. Той тупна Прохор по рамото и каза:

— Ела, момче младо, да си пийнем чаец. Момите май се заглеждат по теб? Нищо, нищо… Хе-хе…

Досреднощ го съветва Инокентий Филатич как да плава по непознатата река, какво да гледа, с кого да търси познанство. Прохор го слушаше внимателно и някои неща си записваше за по-сигурно в тефтерчето. Те седяха в малка стая с едно прозорче. В нея имаше и походно легло със заешко одеяло, на стената — икони с кандилце, до тях — китара.

Старецът пушеше цигари „Трезвон“ трето качество, пийваше си от коняка, кръстеше се към иконите, искаше да се целува с Прохор и накрая се просълзи:

— Юначага си ти, Прошка, кучи сине!… Бог ми е свидетел. Ще те оженя… Знам една мома. Сват ще ти стана. Запиши си: град Крайск. Яков Назарич Куприянов, виден търговец, медал има. Медалът — майната му — не ни интересува! Дъщеря има той. Ниночка… Разбра ли? Непременно си го запиши, твойта верица…

Весел се прибираше Прохор в къщи. Край брега горяха огньове. Край огньовете се въртяха, варяха еленово месо, лежаха, пееха песни пияни тунгуси с яркоцветни, извезани със синци дрехи, с кожени чикулмани, мургави, дългокоси, с плитки. Сияеше пламъкът, като огън грееха червените ленти на черните глави, чуваше се гърлен говор.

Небето беше синьо, звездно. Месецът беше като пита. Болшой поток шумеше, искряха на лунната светлина минаващите покрай брега късове лед.

След три дена панаирът тръгна надолу по течението. Първи вдигнаха котва и запляскаха на утринното слънце с талпите-гребла шлеповете на Груздев.

— Един път да стигнем до бързея! — весело подвикваше старецът. — А там ще ни подхване.

Духаше силен насрещен вятър; той спираше кервана: шлеповете, преодолявайки силата на вятъра, едвам-едвам вървяха надолу. Но човешкият опит знаеше средство за борба. От всяка страна в носовата част на шлепа започнаха да потапят в реката водни платна.

Прохор, който не можа да се стърпи и тръгна да изпрати панаира до първия завой на реката, работеше с плам, запретнал ръкави. Чудновати бяха за него и тия водни платна, и отплуващите към волните далнини шарени плаващи постройки.

— Още малко, още малко, юнаци! Натисни! Хоп-па!

Изпъчили гърди и отметнали задници, работниците пружиниращо блъскаха водата с дългите лопати.

— Дръж носа към бързея!

— Спущай, спуща-ай — звънливо се носеше над широката водна повърхност.

— Ха-ха! Смешно — подсмиваше се Прохор, докато помагаше на работниците. — Във водата, а пък се викат платна… А как действуват?

На палубата се виждаше четириметрова дървена рамка, на която беше опънат брезент. Спуснаха я във водата, изправиха я вертикално, завързаха единия й ръб за борда, другия захванаха с въжета за носа и кърмата. От другия борд, точно срещу тая рамка, закачиха втора. Шлепът заприлича на фантастична риба със стърчащи под прав ъгъл спрямо тялото й плавници.

— Съвсем проста работа… Сега да видиш как ще тръгне — поясни му един брадат работник и засумтя.

Прохор сам се досети: насрещният вятър се мъчеше да спре шлепа, а попътното течение се блъскаше силно във водните платна и противодействувайки на вятъра, тикаше шлепа по вълните. Шлепът се развеселява: звънят, та се кискат звънчетата, закачени по високите мачтови ветропоказатели, увенчани с изображение на св. Никола. Поскърцват лопатите, бръмчат въжетата на въздушните платна, един подир друг се понасят шлеповете към студения край.

Разгулният вятър все насреща, все насреща, а струите удрят в платната, хвърчат търговците.

— Хубаво е, дявол го взел! — разтърси рамене Прохор, погледът му с любов обгръщаше далнините.

— У-у-у… благодат!… Я виж вълните как станаха сребърни от слънцето. Хайде, момчета, идвайте насам… Да полеем потеглянето! — викаше стопанинът и размахваше съблазнително святкащата трилитрова бутилка водка.

Пиеха, пъшкаха, бършеха си брадите, замезваха със своите собствени езици, пак подлагаха чашка.

— Е, Инокентий Филатич, аз вече трябва да се връщам — каза Прохор.

Старецът го целуна по устните.

— Плувай и нека бог е с теб. А за Ниночка недей забравя. Ей, лодката!

И когато Прохор стъпи на брега, от шлепа на Груздев екнаха изстрели.

— Довиждане-е-е!… Добра сполук-а-а! — дереше си гърлото Прохор и също започна да гърми с револвера си във въздуха.

На шлепа продължаваха да гърмят, прощалните тътнежи се носеха по реката.

Прохор бързо стигна до селото. Край догорелите огньове се търкаляха пияни, обрани от търговците туземци, кучета плюскаха от котлите изстиналото ядене на господарите си; някаква тунгуска, почти гола, с разпрана отгоре до долу дреха, обхванала с ръце никога несресваната си глава, виеше с глас.

А малко настрани, до един камък, широко разкрачен и здраво стиснал в ръката си бутилка водка, лежеше, вирнал брада раб божи Павел и хъркаше. На гърдите му спеше тлъстият котарак на попа, забил нос в недоплетения чорап.

Прохор постоя над пияния прорицател, засмя се, но в младото му сърце трепна страх: ами ако е магьосник? Стана сериозен, чукна котарака по челото и сложи на хъркащите гърди на слепия десет копейки:

— На̀ ти, раб божи Павел, вземи.

6

— Аз, Танечка, обичам кисело мляко. Донеси ни на нас с Ибрахим едно гърненце — каза заранта Прохор на любопитната дъщеря на стопанина.

— Сегинка, сегинка — изчурулика момичето, прекара показалец под носа си, но не бързаше да излезе беше се зазяпало в Прохор.

— Едното крак тук, другото там… Марш! — подвикна Ибрахим на шега, но момата се стрелна към вратата.

— Цх! Плашим те?… Нищо. Хайде, ставай, Прошка, време е. Сухар за път трябва правим, шитика да калафатим. След седмица трябва тръгнем: водата ще избяга.

Прохор го мързи да става: завит с ямурлука, той лежеше на чистия боядисан под и разглеждаше стаята на заможния селянин-ловец. Вратата, изрисувана от несръчната четка на някой случаен скитник, е цялата в зайчета от сутрешното слънце. Седем пушки има на стената: малокалибрена, турка, за мечки, карабина, три ръчно изработени кремъклийки, в ъгъла голям чатал, покрай стените — обковани с желязо ракли, покрити с тунгуски килимчета от еленови кожи. По первазите купчина патешки човки — играчки за децата. Икони, броеници, кандилница за тамян. От една пролука стърчи голям, с останали по него косми, бакърен гребен, под него — календар, на който са останали само датите, а долните краища на листчетата с житията на светците са отишли за „кози крачета“: за цигари.

Вратата се отвори, блесна хитра усмивка.

— Давай, моме… Недей плашиш. Аз съм кротък — каза Ибрахим.

— Какво ще се плаша от теб бе, главо плешива? — озъби му се Таня. — Аз с тате мечки съм била. — После каза ухилена: — Ставай, юначе… стига си хъркал! А на нашата седянка ще дойдеш ли?

— Ще дойда. — Прохор отметна ямурлука, започна да се облича.

Момичето услужливо му подаваше гащите, ботушите, платнената рубашка и все се чудеше на бельото му:

— Голям богаташ си, ей! Гледай какви буквички!… Кой ги е извезал, а? Май изгората? Глупачка: на долните ти гащи ги извезала, а не ти направила една шевица на ризата. Сигур и тя е някоя богаташка?… Сигур само захар и курабии яде… А ти често ли се целуваш с нея?… — въртеше се Таня, дърдореше и Прохор от вълнение не можеше да си закопчае копченцето на врата. А Таня още малко — и ще го блъсне с гърдите си, върти закачливи очи.

— Цх! Бягай оттук, змийо! — щракна с пръсти Ибрахим. — Сега ще те хвана!…

Момичето със звънлив смях пак побягна навън.

Ибрахим погледна Прохор. Отметнал ръце назад, изправен на пръсти, той сладко се протегна и изръмжа като млад звяр, станал от бърлогата си. Очите му горяха. Ибрахим поклати глава, каза:

— Не бива, Прошка.

Но Прохор нищо не разбра. Киселото мляко беше студено, освежаващо. Прохор изобилно го посипваше със захар. Таня се чудеше:

— Леле, колко ви е сладък животът на вас, богатите! Що не ме вземеш барем за готвачка?

В очите на Таня имаше млада страст и настойчива увереност. „А аз ще те целуна… А ти си мой…“ — казваха жадните й очи.

Нещо необяснимо, ново се размърда в Прохор. Той каза:

— Много е задушно… — и излезе на двора.

Утрото беше слънчево. На ливадата пламтяха жълти лютичета. Прохор се огледа. Селцето, където те с Ибрахим пристигнаха вчера, беше малко. Къщурките вехти, климнали. Само къщата на Танини изглеждаше заможна: четири прозореца към улицата, перденца, мушкато, гладко рендосан покрив, врата с макара и топуз към бакалничката, над портата — нашарена със синя боя къщурка за скорци.

Прохор слезе до брега. Тясната, тиха река дремеше.

„Гледай каква била Угрюм-река — разочаровано си помисли младежът. — Чак на река не прилича“.

Той отметна ямурлука от дясното си рамо и запрати камък през реката. Камъкът заръмжа и зави като голяма дива пчела, пресече като куршум пространството и се блъсна в руменожълтия от слънцето ствол на един бор. Прохор седна досами водата, където селяните калафатеха шитика.

— Що ви е толкоз малка реката? Ширината й е един хвърлей.

Бащата на Таня, черен като гарван, спря да работи и каза:

— Не е събрала сили… Тя тепърва ще се разбуни По Петровден, когато всички блата в тайгата се разтопят. Какво, много ли си изморен от пътя?

— Да, вчера той направо беше капнал. Тридесетте версти, които отделяха Почуйское от това селце, му се сториха сто. Кал, стръмни проходи, повалени изсъхнали дървета, облаци комари.

— Ще видите — наперено каза Прохор. — След десет години ще прокопая от вашата Угрюм-река до Болшой поток канал. Тогава ще ходите до Почуйское с лодки. А може и параходи да докарам.

— Няма да стане тая, момче — подигравателно му възрази вторият селянин, — малки са ти още силиците.

— Какво ти разбира на теб главата, мечок с мечок! Аз знам.

— Знаеш вятър.

— Говедо! — високомерно му кресна Прохор.

Селянинът отвори уста, за да тегли някоя по-дълга на това хлапе, но когато срещна гневните му очи, наведе се над шитика и ядосано заудря с дървения чук по кълчищата.

По пътечката към водата слизаше Таня. Тя беше метнала двете си ръце на кобилицата, та гърдите й се бяха надигнали и се поклащаха под синята широка блуза.

— Дай да мина… Я виж как си ми запречил пътя — блъсна тя с широкото си бедро зазяпалия се Прохор и се усмихна с белите си като порцелан зъби.

Бузите на Прохор пламнаха. А момичето запретна поли и нагази във водата. Беше плитко. То погледна Прохор, запретна полата си още по-високо и загреба с кофата от сребърната вода. Прохор не откъсваше очи от яките му крака и внезапно го съблече цялото с очи. Но веднага след това смутено се извърна и тръгна към лодката. „Трябва да се окъпя“ — помисли си той.

Седна на кърмата и силно замахна с лекото като сламка гребло. Течението стана по-бързо, мяркаха се храсти, потъваха във въртопите широките листа на водните лилии с разпукани пъпки. А ето и една плитчина със ситен сипкав пясък. Прохор спря там, бързо се съблече и цопна във водата.

Юнската вода все пак беше прохладна. Духаше силен ветрец, къдреше водата със сребристи вълнички, гонеше облаци пищящи комари към тайгата. Прохор пръхтеше, поемаше си дъх, провикваше се, преплува на отсрещния бряг, набра теменужки и царски къдрици, изпъстри букета с огньовете на няколко жълти лилии и заплува обратно.

— Ама че дяволска работа?! А къде ми са дрехите?

Лодката беше празна. Очевидно, беше ги духнал вятърът. Той скочи в лодката и чевръсто грабна греблото.

— Ку-ку! — изведнъж прозвуча откъм храстите.

— Ей! Дай ги! Ти ли си ги взела? Татяна, ти ли си?

— Ела при мен, миличък… Ела!…

Прохор седеше в лодката превит о две, срамежливо закривайки се с ръка. Какво да прави?

— Ела… Хайде де, по-бързо… Хубавецо мой!

Прохор още не беше имал работа с жени, но чувството за съзряващо мъжество често го тревожеше. И ето че сега…

През шумолящия листак се синееше роклята на Таня, сякаш невидима ръка сипеше отгоре незабравки.

— Ще ми ги дадеш ли или не? Премръзнах.

В отговор — закачлив смях. В Прохор кипна раздразнение. Той подхвърли хаплива дума.

— Отивам си. Не искам да те знам! Не може да се пошегува човек… — обидено извика Таня и храстите зашумоляха така, като че ли през тръстики се отдалечава лодка.

Като продължаваше да се затуля и потреперваше от хладния вятър, Прохор се втурна към дрехите си. Стройното му тяло, още неизсъхнало от водата, се белееше на слънцето като сняг. Вятърът му пречеше да си облече ризата, развяваше ръкавите й, закачаше се. Главата му се омота в дрехите и неочаквано… някой обгърна краката му и горещо се прилепи до тях.

— Нахалница! Ама че нахалница! — целият изтръпнал от срам, гневно отблъсна той Таня и, престанал да се владее, я удари.

Момичето трепна, отметна глава назад и го загледа умоляващо в лицето, безмълвно.

Прохор тежко се дръпна настрана, просна се на земята и взе да се облича, псувайки. Гласът му стана пресеклив, слаб:

— Ама че моми имало по вас… А! За пръв път ме виждаш и се натискаш.

А тя се долепи до него и цялата трепереше.

Прибираха се с лодката по гъсти розови вълни. Страшни, мамещи към себе си дълбини отдолу, наоколо миришеше на отмалели от жегата цветя. Очите на Таня бяха затворени; тя се усмихваше, показвайки белите си равни зъби.

Мина се една седмица. Шитикът беше потегнат. Приготвените за из път сухари бяха изсушени великолепно — звънтяха като стъкло. Можеха да тръгват, но Прохор все отлагаше.

— Водата още не е дошла — казваше той.

— Знаем го тоз вода. Недей, Прошка… На тебе рано моми да обичаш, много си млад — хокаше го Ибрахим, седнал под прозореца и точейки на брус ханджара си.

При тях в Кавказ е друга работа: там слънцето е като адско око, горещо, там през януари бадемите цъфтят и хората узряват бързо. Не, не постъпва добре Прошка. Затуй ли са го изпратили майка му и баща му в тоя далечен край? Кой ще отговаря, ако с детето стане нещо? Той, Ибрахим. Кой се е клел, че детето ще оцелее? Кой?

— Не съм дете! — викна Прохор. — Запомни го. — С широки крачки, като се стараеше да тропа силно по пода с подкованите си ботуши, той отиде до стената, дръпна от гвоздея дрехата си и излезе навън.

Ибрахим си остана превит над ханджара, както и преди това, само цъкна с език и погледна подир Прохор също като стар орел — соколче, за пръв път изхвръкнало от гнездото.

Вечерта беше тиха. Слънцето падна в облаците, водата в реката стана сивкава, замислена и кръвта на оголения стръмен бряг потъмня. Някъде далеч от време на време прогърмяваше: нощес май ще има буря.

За да отпъдят досадните комари и мушички, младежите бяха се заградили с огнен пръстен: наоколо пламтят буйно към небето весели огньове, а в сърцето — буйната песен, танецът.

Още се отдръпнете, братлета! Прохор излиза насред кръга. По-силно, по-задружно пейте, днес Прохор празнува отпътуването си, а утре… Какво ще му мисли за утре: пей, върти се, рови земята с токове.

Екна като зверски рев песента:

Федя го обикнах

за бавната крачка,

а с Вася се любих

сал за десетачка!

Прохор с корава копринена риза, пристегната на тънката му талия със сребърен кавказки колан — подарък от Ибрахим, — скръстил ръце на гърдите си, играеше край веселата Таня.

А песента гърмеше буйно, силно плющяха в такт мазолестите длани.

Здравите гърла на момците и звънливите момински гласове разнасят песента далеч на всички страни. Песента плава над реката, блъска се в бреговете, в тайгата, разчорля пламенните гриви на огньовете и литва нагоре към сивкавия нисък облак.

Миша го обикнах

за русите къдри.

С Петя се залюбих

за думите мъдри.

Високо подрипва Прохор и блъска токовете си един в друг, върти се, върти се и не откъсва от милото лице влюбени очи. А Таня е цялата отмаляла от някаква сладка изнемога, кротко се усмихва на Прохор, лениво размахва във въздуха шарената си забрадка.

— Целувай, целувай, Прохор! — чу се откъм огъня.

Прохор привлече Таня към себе си, прегърна я; тя кокетно подложи устни, без да го отблъсква и без да се възпламенява; нали е на ужким, на игра… Но точно тогава като с греда по главата Прохор го блъсна един зъл, прегракнал като на пияница глас, който ревна скандално:

С Прохор се целувах,

сладко се милувах.

Той на лодката се качи —

има цял живот да плача.

— Ха-ха-ха! — зацвили, разлюля се въздухът.

— Мълчи, Оска! — със смях се развикаха момците. — Ще те пребие… Ще иде да повика черкезина.

Шапката на главата на Прохор се размърда. Той отиде при огньовете, където седяха момците.

— Кой беше? — Гласът му прозвуча твърдо и мъжествено. — Ти ли?!

Пред него, навирил крака и протегнал ръце, сякаш за да се уварди от неизбежен пердах, лежеше по гръб един дългунест момък и с тъничък като на малко пале глас престорено скимтеше:

— Аз… аз бях. Ей богу, аз… Сега ще ме претрепе търговецът. Бог ми е свидетел… Братлета! Застъпете се за мен…

Пламъците на огньовете осветяваха дебелите му, подигравателно разкривени устни и присвитите пияни очи. Дебелите гърла се разтресоха от смях.

— Говедо! — кипна Прохор. — Ще ми се подиграваш, а?! — Той с ловко движение смъкна от крака на дангалака оплескания му с кал ботуш, замахна силно и го запрати в лицето на присмехулника.

Той изгрухтя, рипна и се изправи гърди срещу гърди пред Прохор.

— А, търговче! Тъй ли било?!

— Разкарвай се!

— Ще се гавриш с момите ни, а?! Момчета, удряйте!

В този момент момците се врязаха между тях, а мамите се разпищяха като луди.

— Прошенка, миличък! — хлипаше Таня и теглеше Прохор подире си.

— Мотя! Ти луд ли си?… — здраво държаха дангалака момците и съскаха като гъсоци: — Чакай първо да се напием като хората… Па тогиз… Без момите, че да е всичко шито-покрито… — И на Прохор: — Друже, къде тръгна? Прохор Петров! Ама той без да иска бе, на майтап… Хайде, помирете се.

В банята гори свещ, но оскъдната й светлина не прониква навън: единственото прозорче е затулено с вехтите гащи на стопанина.

Момците се бяха наврели в банята, за да се скрият от бурята и дъжда. Седяха на пода, допрели рамене, край трилитровата бутилка, смучеха водката от банското тасче. Тесните стени и ниският таван бяха покрити със сажди, миришеше на изгоряло, на сапун, на пот и всичко това се допълваше от някаква вкисната воня, също като от сготвено зеле. Пиеха мълчешката, припряно, шумно мляскаха обилно посоления хляб с лук.

Но мълчанието бе прекъснато от дангалака. Той наля водка в тасчето.

— За скорошното ти отплаване, Прохор Петров… — И още неливнал водката в широката си уста, изтрещя неимоверно силна гръмотевица; всички подскочиха, вкопчиха се един в друг: на всекиго му се беше сторило, че банята е пропаднала вдън земя.

— Ама че изгърмя! — каза някой.

Разговорът не вървеше: нямаше за какво да си приказват, всички бяха свързани от една мисъл и тая мисъл беше черна като стените на банята. Впрочем водката си вършеше работата: мълчанието се смени с шепот, а после дойдоха и заплахите.

Но в този миг Прохор почти не чуваше. Беше потънал в своята мечта, сладка и омайна. Все по-буйна става реката, шитикът хвърчи, Прохор е на греблата, Таня на кърмата. Слънце, лек вятър, платна. А по бреговете цветя, цветя. И не цветя, а жълтици, злато. „Таня, злато!“ — „Да, Прошенка, злато“. — „Таня, ние с теб ще живеем в кристален дворец“. — „Да, Прошенка, да“. А после настава вечер, нощ. Тихо пее червеношийката, тихо се плиска синята вълна, шепнат си листата на Калината. И по жилите им тече гореща кръв и се сливат ведно влажните устни: „Таня, милата ми“, — „Ох, Прошенка!“

— Ох, Прошка! — Това става вече в къщата.

През трепкащия мрак на бурната нощ, през святкането на мълниите, като шляпаше в калта и падаше, търчеше надолу край селото Ибрахим. Припряното чукане на дъжда и глухите тътнежи на гръмотевиците не можеха да заглушат нито лая на кучетата, нито лудешките викове и псувни там, край реката, до банята. Ето че изпращя със силен пукот една изкъртена от тараба дъска и загърмя познат висок глас.

„Прошка се сражава“ — със задоволство си помисли Ибрахим и ускори тичането си. В тъмното той се блъскаше в огради, в къщи, в израсли насред пътя борове, най-сетне налучка нужната му уличка и, стъпвайки шумно по търкалящите се под краката му камъни, се втурна надолу по стръмното.

Той ясно чуваше как свири във въздуха дъската, как пиянски крещят и пъшкат момците, ето че талпата изчатка като по гърне, някой извика: „Мале мила!“ — и запсува здравата.

„Прошка“.

Мракът се озари от бавната светлина на една мълния. Пред Ибрахим от тъмното изплува жива купчина тела. Паднал по очи, се търкаляше Прохор, юмруците на момците мераклийски го бъхтеха кой където свари.

Ибрахим се спря, по лицето му се плъзна усмивка.

— Нищо… Нека… Да свиква… — Но изведнъж ноздрите му шумно поеха въздух: — Беж, беж! — и звънливата стомана до бедрото му издрънча строго: — Ханджар не виждаш?! Смърт ли искаш?! Цх! Колим!

Като овце от бич момците търтиха мълчешката, пияните крака не знаеха накъде да тичат и плувналите в пот гърбове в страха си чувствуваха, че черкезкият нож се забива между ребрата им чак до дръжката. Момците падаха, хъркаха, пълзяха към храстите да мрат там и се блъскаха с чела. Един нагази в реката, но мъстящото острие го настигна и там: момъкът заквича като прасе и започна да пуща мехури във водата.

А в същото това време черкезинът стоеше на едно място и добродушно се чудеше на страхливите пияници. После направи крачка към стъписалия се Прохор, сграбчи го пипнешком за яката, високо го вдигна като агне и го раздруса:

— Ще ходиш по моми?! Ще лочиш водка?!

Прохор съскаше, плюеше.

— Беж! — викна Ибрахим и го тръшна в земята.

Прохор внезапно изтрезня и мигновено го обхвана уважителен страх към Ибрахим, а себе си почувствува мъничък, нещастен. Той изхлипа като наказано дете, сви се виновно и се помъкна към къщи.

Подире му намусено, важно крачеше черкезинът. На него му се искаше да погали Прохор, да го погледне в очите, да му каже топла, ободряваща дума.

— Другото път ребрата ти ще чупим! Пале кльощаво! — пискливо му викна той.

Макар че се олюляваше, Прохор ускори крачките си.

Момците цялата нощ чак до съмнало ходиха на буйно хергеле из селото, спираха се пред къщата на Татянини, викаха черкезина да им излезе на честен юмручен бой.

На заранта Татяна плачеше горчиво, бузите й горяха от двете звънливи плесници, които й зашлеви баща й. Майка й шеташе край печката, хлипаше и смутено се секнеше в престилката си.

А черкезинът, запретнал ръце, усърдно стържеше с ханджара оплесканата с катран порта, за да измие от нея моминския позор. Татяна беше заровила лице във възглавницата, раменете й потреперваха, сълзите се лееха.

И още колко имаше да плаче Татяна. Прохор Петрович! Сбогом.

7

Времето беше мрачно, мрачно беше и в душата на Прохор.

Махала Подволочная, където живееше Татяна, беше останала далеч назад. Шитикът беззвучно се плъзгаше напред, изпреварвайки задрямалите речни струи. Обраслите с гори брегове потискаха с еднообразието си и всичко наоколо, под мъгливата мрежа на ситния дъжд беше сиво и скучно.

На едно високо обгоряло дърво, извила врат, пряко сили крещеше врана, сякаш се беше задавила с кокал: кх-кар, кх-кар. Две свраки си дърдореха досами реката, на един изгладен камък, който лъщеше от дъжда.

Угрюм-река караше душата на Прохор да се стяга. Водата тикаше шитика напред, а мислите на младежа се връщаха все при нея, при Татяна, и той все не можеше да ги насочи към деловото русло.

— Стига ти толкоз, налудя се… време е да се заловиш за работа — сам си казваше той като видял и патил човек, делово изваждаше тефтерчето си, нанасяше завоите на реката и всеки път отбелязваше точно времето.

— Ей, Фарков! А как се казва тая рекичка!

Константин Фарков, чернобрад мужик на около петдесет години, дългорък, жилест и скулест, държеше широките като лопати весла. Той беше се главил да им бъде водач — нещо като лоцман, — щеше да преведе шитика до Ербохомохля, до последното населено място.

Фарков изтри с ръкава на сивата аба запотеното са чело.

— Туй не е рекичка, а старо корито, ръкав. Подир две-три версти ще стане широк.

Прохор го отбеляза в тефтерчето си. А на полето написа: „Таня, Таня… Обичам те“, после обърна страницата и взе да рисува по памет милото лице; подир лицето се появи шията, голата гръд. Прохор въздъхна сладко, погледна крадешком седналия на кърмата Ибрахим и задраска гъсто рисунката.

— А тук започва Антиповата плитчина — чу се силният ловджийски глас на Константин. Той захвана да разказва плавно, отмерено; той знае безброй забавни случки и интересни истории в тая дива тайга. — А с Антиповата плитчина виж как стои работата. На времето тук имало, значи, зимовище — ей сега ще минем край него, — зиме кираджиите се отбиват там да се постоплят и да пият по един чай. И там живеел старецът Антип, а близко до зимовището е погребана тунгуска, голяма хубавица, с шаманство се занимавала, с магии. Та тя нощем излизала от гроба си и лудувала из тайгата, много плашела хората…

Прохор целият духом и тялом е тук, на шитика, но ето че изведнъж се намери там, край Таня, и отново преживя неотдавнашната си потискаща раздяла с нея. „Дълго ли ще трае това? Може би до гроб!“

— А пък бил страшен студ: ако се изплюеш — слюнката ти пада като камък. А той — бог да го прости — само по долни гащи и риза.

— Кой — сепна се Прохор, устните му трепереха, нещо му гъделичка в гърлото.

— Как кой?… Антип… Ама ти не ме ли чу какво ти разказах?

Очите на Прохор още са далечни, замъглени, но все пак той се овладя:

— Разкажи. Интересно ми е.

— Нали ти казвам — започна Фарков с недоволен глас. — Тя, магьосницата де, оная, шаманката, веднъж посред нощ взела, че дошла при Антип. Па като му викне: „Ей, Антип, ставай! Аз, мъртвата, дойдох при тебе да се веселя, да танцувам!…“ И плеснала с длани, забила юмруци в хълбоците — цялата в червено, дрехата й обшита с мъниста, па като се разиграе, по зимовището само вихрушка свири. И тогава наш Антип изревал от страх: „Изчезни, нечиста сило, изчезни!“ — и само по долни дрехи, бос, хукнал по студа, иди го гони! И ако щеш вярвай, петнайсет версти тичал без почивка, а сетне се забил по нос в една пряспа и замръзнал… Лежи целият бял, по-бял от белия сняг, и очите му бели, изцъклили се като рибешки… Такива ми ти работи, братле.

— Чудно нещо… — Прохор погледна Фарков с любопитство и започна да си записва.

— Хубаво лъжеш — викна Ибрахим. — Като те перна по кратуната с греблото! Да не лъжеш!

В средата на шитика е направен покрив от брезент, опънат върху дъгообразни подпори. За да види по-добре седналия на кърмата Ибрахим, Фарков източи шия, пусна греблото и каза:

— Отде-накъде ще лъжа?

И Прохор също:

— Не лъже човекът. — На него му се искаше да ядоса Ибрахим заради снощното и във Фарков видя свой съюзник.

Ъгълчетата на устата на Ибрахим с подрязаните черни мустаци, с буйната черна брада се дръпнаха към ушите. Ибрахим се усмихна хапливо:

— Ти виждал кой при Антип дошъл?… Може овен дошъл! И какъв приказка му рекъл — ти чул? Може мъртвото старец ти казвало?

Прохор искаше да се заяде с него, но изведнъж се разсмя:

— Вярно бе.

Фарков учудено помига, засумтя и хвана греблата.

— Тъй викат хората… Аз откъде да знам… — смутено рече той и се загледа в бълбукащата под греблата вода.

Небето се проясни. Един лъч на залязващото слънце проряза облаците. Всичко наоколо стана приветливо и нежно като усмивката на току-що престанало да плаче момиче. И на Прохор му стана хубаво на душата. Идеше му да се пошегува дружелюбно с послъгалия Фарков, но той беше мрачен и продължаваше да гледа към водата, и пляскаше сърдито с веслата. Цялата вечер греба мълчешката и когато реката под сгъстилия се здрач стана измамна, Фарков изкомандува:

— Отбий към брега! По-остро, по-остро!

С плавен завой шитикът взе да пори водата и скоро дъното му зашумоля по крайбрежния пясък.

Накладоха огън, свариха чай и двете ударени из пътя патици. Фарков още е мрачен, мълчалив. „Не, той не е търчи-лъжи, рано или късно ще намери начин да се оправдае, да докаже“ — така говореха малко издължените му, черни очи.

Стъмни се. Реката, тайгата и небето се сляха ведно. Но ето че изгря месецът и картината веднага се промени: на отсрещния бряг се очертаха тъмната четина на гората, полегатият пясъчен бряг и стърчащите в реката потънали криви дървета, край които тихо пляскаше водата и трепкаше като синкаво сребро под лъчите на месеца.

— Към четирийсет версти сме изминали — обади се Фарков. — Ей го и Антиповото зимовище — и посочи с пръст отвъд реката. — Виждаш ли, месечината бие в стъклата. И шаманката там е погребана.

Прохор усети, че го дострашава, но каза с младежка предизвикателност:

— Хайде да прескочим дотам!… Да видим…

— Хайде!

И бързо пресякоха реката.

Когато наближиха зимовището, сърцето на Прохор се разтупка. Фарков захвърли настрана кола, който подпираше вратата отвън, и като се прекръстиха набожно, влязоха и двамата вътре. В къщата беше пълен мрак. Изглежда, месецът се беше скрил зад облаците.

— Какво е туй? — прошепна Прохор.

— Къде?

Беше му се сторило: светят в тъмното два горящи въглена като чифт вълчи очи. После въздухът трепна, нещо изшумоля меко, въглените загаснаха, но след миг пак се запалиха на друго място, Прохор се вкопчи в ръката на селянина.

— Нищо… Знам го какво е… Това е бухал — каза Фарков спокойно, запали една свещица и се запъти към ъгъла, където светеха очите. Но там имаше само една черна опушена икона.

— Ама че работа — проточи той и заоглежда всички ъгли, — ще излезе, че тя е била…

— Кой?

— Кой-кой… Не разбираш ли?

Прохор не беше забелязал, че гласът на Фарков се бори със страха, и затова каза весело:

— Интересно!…

Фарков го погледна учудено, почувствува срам и се успокои.

— Твоят, плешивият, не вярва, ама тук подир Антип живя един войник от село Оскино. Когато минем оттам, можеш да провериш. И той имал видения, ей през онуй прозорче се вмъквала при него магьосницата. — Фарков вдигна свещичката над главата си. — Виждаш ли го?

В горния край току под тавана имаше дупка.

— Та тая шаманка всяка божа нощ долитала при войника, а той си обича да си попийва и в пияно положение взел та се сдушил с тунгуската. Па и как да не я хареса човекът. Много хубава била, не мома, а захар. Много я одобрявал войникът. Пък и войникът я мислел за жива, а то излязло — мъртва, истинска покойница.

— А къде е погребана?

— Ела да идем, ако не те е страх.

Прохор се озърна тревожно. Живият мрак се сгъстяваше, напираше, искаше да загаси свещичката, както вълната се сили да загаси морския фар. Чужди сенки меко се стрелкаха в тъмнината, падаха, ставаха, протягаха ръце към Прохор. Ето че някой сякаш плесна с длани и с тих смях се втурна да танцува — все по-близо и по-близо — някой синкав, треперещ, студен.

— Да си вървим, Фарков! — уплашено се втурна Прохор към вратата.

— Какво те прихвана, бе? Това е месечината.

През прозореца като призрак се вмъкваше лунна светлина, сенките се притиснаха към пода, укротиха се и мракът стана неподвижен, изчакващ.

Вървяха през гъсти храсталаци. Месечината им светеше. Клекът, боровете и трънките се вкопчваха в Прохор, шумоляха предупреждаващо, не го пускаха, шибаха го с все сила по лицето.

— На̀, гледай — каза Фарков, кимна нагоре и запали лулата си.

На два вкопани високи стълба е закрепена коруба. Отгоре тя е покрита с широко парче кора. Кората се синееше и сякаш потрепваше, като че ли легналият под нея мъртвец въздишаше тежко.

„От вятъра е“ — еднакво си помислиха и двамата, но синият тих въздух не помръдваше. Месецът беше се изправил на пръсти и все не можеше да се издигне над тайгата, а само лениво мърдаше побелелите си вежди: „Ей! Какво търсите тук посред нощ?“.

От една цепнатина на корубата провисваше като камшик черен шнур.

— Това й е плитката… На шаманката…

— Брей, колко е черна!

Гласовете им изглеждаха чужди, сякаш звучаха изпод корените на тайгата. Спогледаха се: лицата им бяха бледозелени, като на мъртъвци. Прохор усети в гърдите си неприятна студенина.

Изведнъж те внезапно извикаха и побягнаха. Непоносимият страх ги гонеше през мрака и непроходимия гъсталак като посред бял ден по широка степ.

Шитикът пореше водата, белите гребла трескаво замахваха, пляскаха като вкочанени ръце на удавник. А подир тях откъм тайгата долиташе свирепо свиркане. Но когато се поокопити, Прохор най-сетне разбра, че въздухът излиза със свирене от собствените му гърди. Той пусна греблата и избърса студената пот от челото си. И двамата ги беше ужасно срам. Избягваха да се гледат в очите и без да разменят нито дума, едновременно се тръшнаха и заспаха.

Сънят на Прохор е неспокоен, огнен. Червено-червено — това е кръв. Земята е червена, небето е червено, една червена тунгуска с алени дрехи, шаманката: „Бойѐ, приятелю, прегърни ме!… Хайде, по-силно, по-силно!“ Прохор отмалява, става му горещо, сладко. И чува глас: „Ставай, Прошка… Време е!“

Прохор се събуди. Ибрахим го друса за рамото и го гледа гальовно със строги очи.

Утрото беше хубаво, ясно. Шитикът плуваше бавно. Реката течеше с ленива отпадналост, сякаш още не беше се събудила от зелените си блянове.

Започнаха да срещат из пътя си баирчинки. В далечината стърчеше оголената гръд на една скала. Плачеше ранна кукувица, влюбено крякаха патиците в тръстиките.

— Ти вчера що се уплаши? — тихо попита Прохор.

— Ами ти?

— Видях, че ти драсна, и побягнах.

— А аз — като видях, че ти бягаш, момко.

И двамата се усмихнаха и млъкнаха. Реката рязко зави вдясно, към слънцето. Водата заблестя като разтопен метал. Прохор зажумя.

— Счу ми се, че корубата запращя. Дето е шаманката… Като изпращя! — каза Фарков.

Прохор с присвити очи го погледна смаян:

— А аз чух гласа на тунгуската: „Бойѐ, приятелю, пригърни ме!…“ Ама едно ясно, ясно.

— Лъжеш?! — И лицето на Фарков се издължи, очите му станаха сериозни: — Съвсем като на онзи войник… Ама досущ. — Той се прекръсти крадешката.

— Ти какво? Караконджул виждаш?! Муцуната кръстиш?! — подвикна му Ибрахим.

— Не — отговори му Фарков. — На днешния ден се помина баба ми…

Прохор се замисли. Сънят и чародейната случка бяха го разтревожили. Някъде в далечината проплакваше авлига. Прохор въздъхна.

— Не обесвай глава! Право трябва държиш! — бодро се обади Ибрахим.

— А след малко ще ни се отвори работа… Здравата ще се изпотим — каза Фарков. — Чувай как шуми… Това се вика Ерьомински праг.

Наистина, щом възвиха встрани от слънцето, се дочу шум като отдалечено шумолене на гора. Течението ставаше все по-слабо и по-слабо, а шумът на прага нараставаше и след още няколко извивки на реката бързата вълна внезапно грабна шитика.

— По-вдясно! — викаше Фарков и гласът му се сливаше с шума. — Кьорав ли си?!

Ибрахим с всичка сила налегна греблото и стисна зъби, а шитикът, който беше се опрял с носа в един камък, застана напряко на реката и се наклони на една страна. Фарков скочи във водата. Водата не му стигаше и до коленете. Той взе пръта и борейки се с течението, изгази от единия бряг до другия, за да измери дълбочината. Викна нещо, махна с ръка, пак викна, но говорът на реката разчупваше и объркваше звуците.

— Няма откъде да се мине — каза той, когато се приближи. — Хвърляй гащите, Ибрахим… Тръгвай да търсим дълбоко.

Те отидоха да опипват водата, а Прохор започна да скицира в тефтерчето си положението на прага. Но щом се отвлечеше от работата, във въображението му възникваше печалният образ на Таня, а в душата му пак се съживяваше чувството за самота. Защо Ибрахим му се озъби като звяр, когато Прохор поиска да вземат Таня със себе си? Магаре! Как си позволява!

Но ето че също като глухарче под порива на вихър се развея образът на Таня и вместо тъжното, просълзено лице се показаха закачлива усмивка, мъниста, алени магьоснически дрехи: „Бойе, приятелю!…“ Прохор ядосано пропъжда видението с ръка и дълго, с любопитство гледа водата: струите бързо хвърчат под него, извиват се между камъните. Пред очите му заиграха цветни петна. Той вдигна глава към брега, но всичко, което виждаше пред себе си, всичко се движеше, плаваше, плаваше: шипковите и калиновите храсти, зелената поляна, тихата тайга — всичко беше грабнато от някакъв измамен поток и — каква е тая дяволска работа! — пак тунгуската с алените дрехи се кърши и вие в буен танц, мами Прохор към себе си и изчезва в гъсталака на отново спрялата се тайга. Прохор се усмихва мрачно: „Дяволица! Почакай, ще те хвана аз, само че не мъртва, ами жива ще те спипам!“ Разбунената кръв го блъска в мозъка, слънцето насища тялото му с трепетно вълнение: иска му се да обича, иска му се да изпонацелува всички моми.

— Ехе-хе-ей! Прошка! Насам…

Прохор чевръсто хвърля дрехите си, обува ботушите, за да му е по-удобно да върви по каменистото дъно, и слиза във водата. Бързеят го събаря, той пада на четири крака — ух! — изправя се, пак пада, започва да се смее. Камъните са кръгли, хлъзгави като тюленови глави, водата кипи. Прохор тромаво размахва ръце и се мъчи да хване моментите на равновесие като неопитен въжеиграч. Фарков час по час изскачаше на брега, кършеше върбови клони и ги забучваше между камъните на прага, за да означи бъдещия път на шитика. На около двеста метра от Прохор се виждаха две води: шумно кипнала, набърчена и, по-нататък — тиха, заприличала на стъкло, цялата в слънчев пожар. Граница на тези води е ръбът на прага. Ибрахим прехвърляше във водата камъните. Отдалеч на Прохор му се стори, че цялото набито тяло на черкезина, най-вече ръцете и гърбът му, е изпъстрено с тъмни линии: „Татуировка“ — помисли си той, но когато стигна съвсем близо до черкезина, се смая:

— Ама че тяло имаш, Ибрахим!… Като на борец… Трябва да си доста як.

— Горе-долу. — Ибрахим се наведе и вдигна над главата си един кръгъл, тежък стотина килограма камък; изпъкналите, рязко очертани мускули под мургавата му кожа се размърдаха, напрегнаха се и също като изваяни от глина, внезапно замръзнаха, дебнейки волята на господаря си.

— Цх!… — И камъкът опаса въздуха с черна дъга и цопна далеч във водата.

— Урра!… — викна от възторг Прохор.

— Какво крещиш, работи!…

Прохор се залови за работа. Той с младежки плам премяташе камъните и проправяше път.

— Онуй дърво видиш ли го? Към него карай… Право към него! След двайсетина метра ще стигнем дълбокото.

Работата кипеше. Фарков беше вече на шитика и го извеждаше към бързея. На връщане Прохор крачеше рамо до рамо с Ибрахим.

— Втриса ли те, Прошка, премръзна ли? Трябва да си пийнем.

Прохор долови в гласа на Ибрахим нежност и затова рече:

— Недей ми се сърди. Аз те обичам.

— И ние тебе обичаме. Нищо, юнак си, Прошка. Джигит!…

— С теб, Ибрахим, от нищо не ме е страх… Ти си силен.

— Ханджарът е силен… Ибрахимчо е верен, по-верен от куче…

Седнаха капнали, премръзнали. Шитикът хвърчеше по прага сигурно, прекатурвайки с нос забучените пръти…

— Слава богу! — облекчено каза Фарков. — Едно говно изгазихме.

— А по-нататък?

— Има да си патим. Още колко зор ще видим, братлета! Тя, Угрюм-река, е свирепа.

8

Пьотр Данилич Громов го удари на живот. Струваше му се, че е впрегнал тройка и препуска с нея. Тройката беше с дяволски подкови и Пьотр Данилич не искаше да знае накъде лети тя. По ботруни, по преспи, към пропаст — все едно, важното е да му свири в ушите весел вятър, да му се счува смях и звън.

Впрочем Пьотр Данилич си гледаше и работата. Разшири търговията, докара десет каруци манифактура и сложи в дюкяна за свой заместник продавача Иля Сохатих. Направи в тайгата катранджийница, впусна се и в още някакви предприятия. Но гледаше на всичко през пръсти и всичко едва креташе.

Маря Кириловна се залови да прави голямо млекарско предприятие и толкова затъна в работа, че не й оставаше време да забележи хитруванията на мъжа си.

Той отначало си провеждаше политиката доста тънко: тръгне уж на лов, а се намери у Анфиса, накани се да нагледа дърварите, а се намери у Анфиса. Птиците и горските животни отправят благодарствени молитви към небето, дърварите се излежават, наместникът му Иля Сохатих неволно пъха в джоба си копринени пошове и сребърни монети. А чорбаджията надигне бутилката — и при своята Анфиса.

Иля Сохатих е червенокос, възкъдрав, лицето му е цялото покрито с лунички, от което горкият отдалеч изглежда румен, а в действителност е кльощав и кекав; но по женската част е мераклия. В село той е първото конте: винаги с колосана яка, с маншети, с ярка вратовръзка, сребърната топка на бастунчето му също лови окото, табакерата му отвън е съвсем прилична, ала щом отвориш капака й — може да ти призлее: чак отец Ипат, когато надникна там, плюна. Освен туй Иля Сохатих си имаше двадесетина неприлични снимки — на вечеринките момците се превиваха от смях, а момите издаваха благопристойни писъци: — Ах, мръсник такъв! Пфу!… — но очичките им святкаха дяволито и се насочваха скришом към забранения плод.

Иля Сохатих обичаше да се полива с евтини парфюми, на три версти около него вонеше на копър и чесън. Пръстените, бутонелите, карфиците му хвърляха фалшиви стъклени отблясъци, часовникът и верижката му лъщяха с позлатата си. Цялата тая „цивилизация“ — той обичаше да зашеметява момците и момите с някоя по-засукана дума — бе усвоена от него в околийския град, откъдето го изнамери Пьотр Данилич Громов и подмами с голяма заплата и обещания за широк живот.

Всички моми бълнуваха само за него, а най-хубавичките бяха на нож: на всяка той се кълнеше, че обича само нея. Понякога моминското съперничество стигаше дотам, че съперничките се самозабравяха и пред всички издрънкваха за любовните си игри: с мен там и там, а пък с мен там и там, а сетне, когато се опомнеха, горчиво плачеха, бодяха с игли приказливите си езици, ала без полза.

Омъжените жени — по-младите булки — също не отстъпваха на момите и смятаха, че е кой знае каква чест да прекарат с него откраднатата нощ някъде край ромолящия ручей под дъхав цъфнал храст.

Иля Сохатих приемаше всички ласки като нещо естествено и макар че изпосталя като мартенски котарак, приписваше своите амурни успехи единствено на неотразимата си според него външност. И в края на краищата толкова се възгордя, че реши да облагодетелствува с пленителната си любов и Анфиса.

Той пристъпи към това със сърдечен трепет и нервни тръпки като боен, видял и патил кон. Анфиса му се струваше непристъпна. Пък и чорбаджията… О, чорбаджията веднага ще му откъсне главата! Но Иля Сохатих беше изпълнен с мъжество от главата до петите. Да завладее Анфисиното сърце на всяка цена — ето целта на живота му. Щом е тъй, смело на бой, към победа!

Една вечер, щом падна здрач, Иля Сохатих засука мустаците си, среса къдравия си перчем и се запъти към къщата на хубавицата.

— Никой ли не те видя? — попита го тя, когато му отваряше вратата. — Друг път хлопай на вратничката чук-чук! — та да знам, че си ти… Разбра ли? А чорбаджията ти къде е? Замина ли някъде?

Къщурката на Анфиса е малка, не струва, но до нея се строеше с пари, отпуснати от Пьотр Данилич, нова къща — тя беше пред завършване.

Анфиса нареждаше масата, подклаждаше самовара. Иля измъкна от джоба си бутилка калинова настойка и един пакет със саратовска басма:

— Позволете да проверя. Май че ви отива…

Анфиса стоеше висока, прехапала алените си устни; очите й бяха пълни със студен присмех. Иля подскачаше около нея като петле и все гледаше да се понатисне до съблазнителната Анфисина гръд, докато мереше парчето плат.

— Май че ви отива…

Тя го чукна по безсрамната ръка, отстрани подаръка:

— Не ми трябва. Не се нуждая.

— Ах, Анфиса Петровна!… Това е чак огорчително… Вас чорбаджията сигур ви е обсипал с подаръци от главата до петите.

— На теб какво ти влиза в работата? Пък и ти не си ми изтрябвал. За какво си ми?… Кажи де, Илюша!

— Ама как тъй. Жена, може да се рече, в разцвета на годините си… В поетична усамотеност. И тъй нататък…

Докато пиеха чай, Иля лъготеше, разказваше вицове за монаси, Анфиса се смееше, махаше с ръце, запушваше си ушите.

— Ама че си глупак!… За какво ли те обичат момите? А, Илюша? Сипаничав, чипонос, охтичав, същинска метилява овца.

— А вие кога ще ме обикнете? — попита той, нервно хапейки устни.

— Никога.

— Не е вярно… Мога да ви докажа още сега…

Той засука мустаците си, избърса потното си лице с напарфюмираната копринена кърпичка и очите му от мазни станаха умоляващи.

— Анфиса Петровна, ангеле мой! Хайде, само една целувчица… по бузката, Анфиса Петровна?

Но тя се смееше студено.

— Това е инквизиция. Как не разбирате? Аз усилено страдам…

— Глупак си, затуй страдаш. — Лицето на Анфиса изведнъж стана ледено, тя сякаш обля със студена вода пламналото мъжко сърце и Иля, облъхнат от внезапен страстен жар, се хвърли към Анфиса и жадно я сграбчи за талията.

— Гълъбице! Душо!… Пощадете нервозата ми…

Внезапно някой почука на затуленото прозорче.

— Чорбаджията! — в един глас прошепнаха и двамата. От страх чак луничките на продавача побеляха. Той започна да се щура.

— Вмъквай се в мазето, ама по-чевръсто. Ще те убие… Хайде!…

Тя затръшна подире му тежкия капак на пода и се задави от игрив смях. Чукаше се на вратичката. Анфиса отключи.

С бяла фуражка, високи ботуши и сако влезе Пьотр Данилич. Той заглади гъстите си мустаци.

— Сладка си, дяволице… Кой е опушил толкоз? Гости ли си имала? А?

— Аз пуших.

— Ти ли? Откога се научи? Я дръпни…

Тя смукна от цигарата и се разкашля.

— Много са серт.

— Серт ли? — Пьотр Данилич се засмя, свали си фуражката. — Ами аз да не би да не съм серт? Я ме погледни!… Какви гърди, какви юмруци…

— Юнак — усмихна се Анфиса. Гъстата й ленена коса е навита отзад на стегнат възел, малиновите й устни са полуотворени.

Той хвана белите й ръце, притегли я към себе си. Тя седна на коленете му. Под дюшемето се чу неспокойно шаване. Пьотр Данилич трепна.

— Котаракът е — каза Анфиса и се разсмя, сякаш разпиля сребърни парички.

Иля Сохатих замръзна. Проклето да е това ниско мазе! Той седеше превит о две върху нещо дървено между две огромни каци и изведнъж почувствува, че новият му панталон от сиво раирано трико започва да се мокри отзад. Той скочи и рязко удари — дявол да го вземе — темето си в тавана, „Слава богу, май не чуха, размина ми се.“ Тогава освидетелствува с разтреперана ръка на какво е седял.

— Тю, да му се не види… Мариновани гъби, печурки!… — Той засумтя възмутено и плю.

Сега стоеше, прегънат като дюлгерски метър, подпрял с намазания си с крем тил плесенясалото дюшеме, и си правеше сметка как ли ще му е най-удобно да се настани. Ухото му долавяше глух, просмукващ се през една цепнатина говор.

— Знаеш ли кой се крие в мазето? Любовникът и… — каза Анфиса и се засмя фалшиво.

— Любовникът ти ли?! — сърдито попита чорбаджията и дъските на дюшемето заскърцаха.

Краката на Иля Сохатих отмаляха и той пак седна в гъбите.

— Стой, къде тръгна! — викна Анфиса. — Ама ти наистина ли ми повярва? Ама че си!

Иля Сохатих въздъхна с облекчение и се прекръсти.

Пьотр Данилич изръмжа нещо неразбрано. После и двамата млъкнаха. Златната цепнатина в пода помръкна — изглежда, бяха загасили лампата.

„От ревност мога да се парализирам — злобно си помисли Иля; сърцето му се блъскаше до болка. — Туй ми било търговец… Отмъква изгората на собствения си продавач… Експлоататор с експлоататор!…“ Опипа джобовете си. „Ех, горе ми остана кибритът!“ А не би било зле да седне някъде другаде, но го беше страх да шавне и чакаше търпеливо. Налягаше го гъста сивкава дрямка. Той заспа, клюмна и се сепна. Беше тихо. Страшно му се прияде. Опипа кацата: зеле. Опипа другата: „Много просто, кисели краставички!…“ — Измъкна една напращяла краставица и я изяде с апетит.

— Пресносолна — тихичко каза той на глас.

Издърпа по-нагоре маншета си и пак бръкна в кацата. Краставицата се случи великолепна. Изяде я.

— Ей, мъченико! Ама ти да не би да си заспал?

— Нищо подобно! — с изкривена уста и примижал от светлината, викна Иля Сохатих и бързо напусна затвора си.

— Не крещи, хубавецо! — Гласът на Анфиса е сериозен, но гръдта й се друсаше от сдържан смях. — Ако много се перчиш — ще те изгоня.

С чувство на голям яд и ревнива болка Иля заговори:

— Големи щети ми причинихте. Чисто нов костюм… На какво е заприличал сега? А?

Анфиса мълчеше.

— И на̀, въз основа на лекото ви поведение цели три часа седях в маринованите гъби, в качето.

Анфиса се плесна по бедрата, прихна да се смее. На очите на Иля мигновено се показаха сълзи, той се втурна към нея със стиснати юмруци, но тя го сграбчи в прегръдките си и продължавайки да се смее, звънко го целуна по потното чело.

Иля забрави всичко на тоя свят.

— Анфисочка!… Цветенцето ми!…

— Стой, стой, стой! — настани го тя на масата. — Хайде да гуляем.

Пьотр Данилич живееше по руски, просто: храната му беше обикновена, селска — обичаше кисело мляко, овнешко месо, тлъста зелева чорба. Обличаше се без претенции, обикновено; когато го налегнеше пиянството, пиеше до загубване изключително водка. Човек без широк замах — той решително не знаеше как да си пилее парите в тоя пущинак. Направи дарение на църквата, построи къща на Анфиса, накупи на себе си и за нея мебелировка, килими, часовници, самовари с гравирани завъртулки по тях. А после какво? Ех, защо ли не вземе да прескочи до Москва! Но крилата му са кокоши, пък и годинките му не са малко.

Все пак за три-четири месеца можа да се спиртоса здравата: носът му стана червен, лицето му се поду, насън пръстите на ръцете му играеха, целият трепкаше. А когато видя две малки дяволчета, седнали като два заека на скрина, твърдо реши: „Трябва ми почивка.“

Два дена се оправя с квас, яде кисело зеле и на третия замина за тайгата на петдесет версти от къщи. Дори с Анфиса не си взе сбогом.

9

Средата на лятото. Пътниците почерняха като араби. На Прохор три пъти му се обели кожата на носа.

И лодката плаваше весело, и времето беше приказно. Ставаха на разсъмване. Докато Прохор се къпеше Ибрахим печеше шишове, Фарков се занимаваше с големия като кофа чайник. Похапнали и ободрени, потегляха и изгревът на слънцето ги срещаше вече на път.

Втора седмица целият въздух беше наситен с дим, някъде гореше тайгата. Слънцето се издигаше голямо кърваво, като нажежено бакърено кълбо. Резките тонове и очертания в пейзажа се изгладиха, разстоянието стана измамно, несигурно; близкото изглеждаше далечно, далечното се приближи досами тях. Въздухът беше неподвижен. През млечносинкавата пелена мътно се синееше всичко наоколо: гората, скалите, островите всичко е мътно, призрачно.

— Ибрахим, колко е хубаво все пак… А?

— Дъх не мога да си поема. Люти ми на очите… Зле е, Прошка!

Сега Ибрахим седеше на греблата, Фарков на кормилото: реката все още беше плитка, а браздата след шитика — криволичеща, лукава. Ето едно по-дълбоко място.

Фарков казва:

— Прохор Петрович, имате ли стръв? Трябва да хванем риба за обед.

Прохор му подава кутийката, пълна с конски мухи, и сплесква още две конски мухи на коляното си.

— Дявол да ги вземе, колко са!

Фарков има две въдици. Един подир друг непрекъснато цопват в лодката златисти караси.

— Я какви са тлъсти — радва се Фарков и след пет минути заявява: — Е, сега ще стигнат.

Прохор е свикнал с щедрите дарове на Угрюм-река и не се чуди. Поглежда часовника си — време е за обед. Забелязва удобно място и командува:

— Фарков, към брега!

— Нека малко по-нататък, Прохор Петрович — слабо му възразява той, — наближаваме село.

Прохор чувствува, че е сбъркал: разбира се, по-добре е да направят почивката в селото: яйца, мляко, курабии, но щом е рекъл веднъж — връщане няма.

— Чу ли?

Фарков не смее да се опъва.

Рибената чорба е мазна, кашата гъста, с масло, сухари имат в изобилие и пият чай до изпотяване. Насред обеда Ибрахим разкопчава до долу дюкяна на гащите си, хвърля тирантите и се оригва самодоволно.

— Какво, Ибрахим, наяде ли се?

— Не.

Очите му святкат като на вълк, после се замъгляват, кръглата лъжица чевръсто шета от котлето до устата му, най-сетне той се оригва още по-силно и опиянен от ядене, изпълзява на четири крака на сянка да подремне.

На Прохор и на Фарков не им се спи. Фарков лежи по гръб, разказва за Данилова могила, покрай която бяха минали предния ден. В нея има пещера, където доскоро живял Змей Огнян. Денем го няма никакъв, ала щом се смрачи, сякаш пламък озарява небето — змеят хвърчи. Сума християнки откраднал, повечето все млади булки и моми. Спял с тях, докато ги умори. А една, разправят, му родила момата-шаманка, същата, дето уморила Антип.

— Ама вярно ли?!

— Няма да те лъжа. А пък точно на туй място, дето сме легнали, един селянин отхапал носа на жена си. Отначало я дърпал за плитките, а после взел, че го отхапал и го изплюл… Да не му слага рога…

Внезапно водата някъде наблизо взе да се плиска и се чу вик:

— Тегли, тегли-и-и!

Шляпат гребла по водата, шумолят камъните под нечии крака. Прохор се загледа втренчено нататък: млечносинкавата приказна мъгла затуляше всичко. Но се мина още малко и от димната мъгла почти до Прохор се измъкна някакво мъгляво чудовище; то като неясен призрак се плъзгаше бавно по водата.

— Хайде, дяволи! Тегли, тегли!

Голям шитик. Теглят го с хамути срещу течението петима, шестият стърчи на кормилото, седмият е на носа с прът: отблъсква лодката от срещнатите камъни и дървета.

— Хайде, дяволи, хайде!… Мамицата ви шантава! Хайде!

Петимата нагазват във водата до над кръста и напрягайки сетни сили, гледат начумерено към шитика.

— Давай, давай, давай! — като залп изхвърчат гъгниви подвиквания и мръсни оскърбителни ругатни.

— Туй е едно тукашно търговче, арменче. Криминален затворник — каза Фарков. — Ще му се обадя. А заслужава да го шибне човек по врата. Ментарджия и половина.

На шитика е натрупана цяла купчина еленови кожи купени от тунгусите, върху кожите — три пухени възглавници; на възглавниците като Буда сред облаците важно седеше приличен на шопар, целият плувнал в лой, човек. Над него се люшкаше като балдахин и му правеше сянка голям бял чадър.

— Защо се спряхте? Ей ти, рижавият! Тегли, тегли!…

Въжетата всеки миг могат да се скъсат, те дълбоко са се врязали в превитите гърбове на ратаите. Капнали от жегата и напрежението, хората дишат тежко като изтощени, болни коне.

— Аганес Агабабич! — подвикна Фарков и се надигна. — Ама че дяволско именце, езика може да си строши човек — каза той на Прохор. — Политически го теглят, царски душмани. Аганес Агабабич, чуваш ли ме!…

— Кои сте вие? — обади се копата.

— Жители. Тук един човек иска да си поприказвате, търговски син.

— А-а-а — проточи търговецът и завика гъгниво: — Ей, вие! Към брега… Събери тегличите, навий въжето… Към брега, мамицата ви шантава!…

До Прохор се дотърколи като кълбо на късите си крака-бутилки широк два обхвата човек; той пъхтеше, сумтеше и се обливаше в пот, мократа му риза беше разкопчана, ръкавите й — запретнати, гърдите и ръцете му покрити с гъста като на мечок козина.

— Здрасти — подаде на Прохор издутата си като възглавничка длан. — От кой край сте? — Говорът му беше не руски, гърлен.

Прохор си каза името, разглеждайки с интерес рехавата копа с крачета, неугледно омотана със сукно и басма. Търговецът седна по турски на земята, попита:

— Какво на теб требе тук? Защо тръгнал? Може търговийка жилайш да завъртиш? — Търговецът засумтя, запъшка, продуха ноздрите си, после взе да клати кръглата си обръсната глава и да вика гъгниво:

— На вятъра-а! Тук ша загиниш… Хората са мръсници, всеки гледа на вересия да взема, после не плаща. Ред няма, оправия няма, ша фалираш! Тунгусите са скотове, неверници, току-виж те заклали… Хич не те съветвам! Хич!…

— Защо лъжеш, Аганес Агабабич — не се стърпя застаналият до огъня Фарков. — Нашенци са добри хора. Ти защо се заби като кърлеж — я гледай какво шкембе си отпрал…

— Кво-кво-кво? — Седналата на пясъка копа заработи с пети, тежко се обърна около оста си към Фарков. — Кво? Кърлеж? Аз ли съм кърлеж?!

— А ще стигнем ли, преди да падне сланата, до Крайск? — попита Прохор с вълнение.

Пак заработиха петите и копата с голямо сумтене се извърна с лице към него:

— Хо-хо! Не!… Какво си мислиш! Поемай назад, докато е време… Знаеш ли колко версти са туй? Три хиляди версти оттук нататък. А реката е охо! Същинска смърт.

Прохор кимна към седналите встрани работници и попита:

— А тия какви са?

— Политически… Бунтовници… Интернирани… Мръсници. Ама аз ще ги!…

— Защо да са мръсници? — въпросително погледна Прохор в лоясалите му свински очички.

— Ами как! Против царя, против реда, против капитала? Нека сега ме повозят кучите синове, нека поохлузят хомота… Ха-ха-ха… Ама аз ще ги! — Той вдигна космат юмрук и го размаха във въздуха.

— Както те гледам, ти май на цял свят се заканваш! — каза Фарков, който гореше от нетърпение да се счепка с него.

— Кво-кво-кво? — обърна се около оста си и викна копата. — Ей, рижавият! Я ми подай тефтера! Чакай да видим… Познавам те аз, миличък… Фарков те викаха, нали? Знам… Повече от сто рубли имаш да ми даваш.

— Имам да ти давам въшки… Ти надписваш десеторно от дълга… Смаза ни с тия лихви… Ти…

— Кво-кво-кво?!

Прохор тръгна към политическите. На времето в града той беше ходил с един познат студент на младежка сбирка. Там имаше и политически. Разпалено, справедливо говореха, пееха, ругаеха управниците, порядките и колко болезнено шибаха думите им, колко правилни бяха! На Прохор тогава много му хареса всичко; той дълго разпитва студента, който му даде някакви книжлета, наистина много неразбираеми и скучни. Прохор криво-ляво ги прочете и му ги върна, без да запомни почти нищо.

— Здравейте!

Всички погледнаха високата му фигура, гордо вдигнатата му глава със зорки очи, Прохор им подаде табакерата си. Запалиха.

— Как се съгласявате да мъкнете тоя дявол на гърба си — започна Прохор, — по-добре го пречукайте някъде.

Всички се усмихнаха приветливо, а онзи, с меката шапка, каза с въздишка:

— Когато вземе да се подува от глад, човек на всичко се съгласява. Местните не ни вземат на работа, пък и нас не ни бива: тайгата да изкореняваме и да разораваме новата земя не е за нашата уста лъжица.

Прохор погледна бледото му, обрасло с черна брада лице, белите му, подути от комари ръце, които трудно почерняваха от слънцето.

— Аз например съм счетоводител, а другарят ми е фармацевт — каза друг един, хилав и дребен, — а тоя човек е юрист; ясно е, че не ни бива за селска работа. А вие на колко години сте, другарю?

— На двайсет — излъга Прохор и всички му повярваха. — Аз също съм търговец — каза той. — Може би ще дойда тук да работя… Само че другояче ще подкарам всичко.

Онзи, с меката шапка, безнадеждно махна с ръка, но все пак се заинтересува:

— А как именно?

— Първо ще издавя в някой вир тоя хипопотам и всички мерзавци, които ограбват селяните… А после…

В това време до храста се развикаха страшно:

— Ментарджия!

— Не, ти си ментарджия! Ти…

Фарков стоеше прав като дирек, дългите му ръце се полюшваха. До него подскачаше запъхтеният дебеланко и му навираше в лицето отворения тефтер:

— Ей къде е вписано! На̀-на̀! Затвор за теб!… Изселване!…

— Плюл съм на тефтера ти! — свирепо плю Фарков върху тефтера.

Дебеланкото подскочи и удари Фарков по брадата, а той се засили и заби юмрук в издутия корем. Дебеланкото отскочи, наведе глава и като въртеше бързо юмруци, се втурна като глиган към противника си. Той го друсна здравата с юмрук по тлъстия гръб като по тесто, но веднага след това бе прекатурен от един силен удар.

— Аха-а! Твойта мамица шантава!

Всичко се сля в една ревяща неразбория: ето че между краката на Фарков хърка и избелва очи налялата се с кръв глава на арменеца; ето че самият Фарков, драскайки със свити пръсти земята, се извърта като голям гущер, за да изпълзи изпод рухналата върху него грамада. Вдигна се облак от пясък, пращи и съска чакълът; главни и пламнали клечки също като жар-птица хвърчат от огъня на всички страни.

— Стига! — колкото му глас държи изкрещя Прохор и се втурна да ги разтървава.

— Край — тежко се надигна червеният като цвекло дебеланко и започна да натиква в гащите си измъкналата се съдрана риза. — Още бой искаш?!

Фарков мълком грабна едно гребло и шибна дебеланкото по дебелия задник. Звънливият, шляпнал като плесница удар веднага бе заглушен от задружен смях. Арменецът се хвана за пламналия си от удара задник, заплю Фарков и изкомандува:

— Ей, вие, марш при шитика! — и кресна от възглавниците, разтърсвайки отворения чадър: — В пандиз натикам тебе, кучи сине, в пандиз! Имам свидетели!

Закипя водата, зацапаха изморените крака, все по-нататък, все по-призрачно, и всичко потъна в мътната синкава мъгла. Само се чуваше: „Тегли-тегли!“ — и лютива като арнаутска чушка попръжня. Прохор дълго гледа тъжно натам, където се скри дяволският призрак, после отиде до загасналия огън. Фарков старателно промиваше с топъл чай удареното си по време на сбиването око.

Изведнъж в съседния храст нещо се размърда — надигна се Ибрахим и погледна към слънцето.

— Да не би да сме се успали?

— Ти май че да — засмя се Прохор. — Тук цяла война се води… Негли не чу?

— Що лъжеш — мрачно се обади черкезинът. — Какъв война?

— Та това се казва хъркане! — викна Фарков. — Погледни, на мен замалко не ми извадиха окото… Точно война си беше. Теб по едно време чак те прегазихме. Премятахме се през теб.

— Що лъжеш! — Ибрахим сключи вежди и започва сърдито да върти очи. — Аз да не би да съм мъртъв? — Голото му теме грееше.

Прохор и Фарков прихнаха да се смеят.

Ибрахим хълцукна и мрачно посегна към чайника.

10

Август се беше преполовил. Северното лято си отиваше. Водата стана студена, придоби стоманен цвят. По трепетликите и крайбрежните ракитаци се появиха избледнели листа; те трепкаха на вятъра като крила на жълти птици. Удивително прозрачният въздух правеше картината отчетлива, ясна. Отдалеч можеше да се види как пламтят на слънцето кичурите на калината и глога. Тишината стана вглъбена, жадна за звуци. Крясъкът на далечната авлига звучеше почти до самия Прохор; чуваше се как се промъква лисица през гъсталаците. Ясно плаваха в нощта монотонните ридания на кукумявките. А пушечният изстрел приличаше на гръмотевичен тътен; той дълго бучеше и се раздробяваше по ръбовете на стръмните брегове.

Угрюм-река продължаваше да е капризна, несговорчива. В нейната същина имаше нещо диво, коварно. Тя ту се усмихне приветливо, покаже между зелените си брегове тясно право корито: „Плавайте, скъпи гости, на добър час!“ — и шитикът, святкайки с греблата си, безгрижно се движи към примамливите далнини. Ту изведнъж, зад завоя, неочаквано се ширне, стане непроходимо плитка, бърза. Стремителният поток грабва шитика и с предателски трясък го захвърля на някоя плитчина. А водата, шумно подскачайки по покритото с камънаци дъно, подигравателно се присмива на пътниците като сръчен комарджия на наивен играч. Тогава пътниците се събличат и дълго бродят с проклятия по студената вода, мерят дълбочината, прехвърлят камънаците, търсят проход.

И пак тихо, засмяно корито, и пак непроходима плитчина или праг. Така дни наред. Скокове, прагове, плитчини, бързеи, подмоли. А времето вървеше, без да спира. Платното на времето е здраво, пътищата му са отколешни, краят му — безкрайният океан.

Ибрахим от ядосване пожълтя; той скърцаше със зъби и псуваше, а бялото на изпъкналите му очи в миговете на гняв се наливаше със злъч. Прохор сипеше върху Фарков селяшки псувни, сякаш той беше виновен за всичко.

— Ама че река! Каква е тая река? Праг подир праг! Шантава река!… Толкоз време хабим…

— Реката си е луда, свирепа… Господ я е създал такава — спокойно казва Фарков. — Тя е досущ като човешкия живот: иди я разбери. Затуй й викат Угрюм-река. Съвсем като живота на хората е. Да.

Веднъж, преди да потеглят, Фарков каза и посочи с глава отвъд реката един гол, извисен близо до брега хълм:

— На̀, погледнете го… От тоя хълм, значи, ще тръгнем, ще плаваме цял ден, а надвечер, ако всичко върви благополучно, пак до него ще стигнем, само че от другата му страна.

— Защо?

— Ами тъй, значи, е протекла майчицата-река — забързано взе да пояснява Фарков. — Из пътя си прави три грамадни криволици, три мега, както им викаме ние. На туй място тя се е нагънала на седемдесет и кусур версти, а ако тръгнеш пеш — да има, да има верста и половина.

Ибрахим завъртя глава и плю.

Прохор слезе на отсрещния бряг и отпрати шитика, а после се запъти през горското усое към хълма.

Ето го вече на плоския като тепсия гол връх. Какво висине! Пред него отведнъж се разкриха необгледни простори.

Беше ранен час. Зората обагри изтока, изпод земята, изпод дебрите на тайгата се възземаха нежните лъчи на светлината. Лицето на тайгата, надигнато към небето, беше тъмнозелено, навъсено — нощните сенки още не бяха се смъкнали от него. Тихо е. Въздухът не трепва. Прохор чува как трака часовникът му. Той е неспокоен. Там, долу, в компанията на Ибрахим и Фарков напоследък все по-често започна да забелязва, че се тревожи; долавяше тревогата смътно, неопределено, като нечий неразбран предупреждаващ шепот, но залисан в работа, винаги забравяше за нея. А тук, сега, когато остана сам, открит за всички ветрове, Прохор отново позна тази натрапчива гостенка; тя рязко потропа на вратата на душата му, стресна сърцето му с някакво тревожно предчувствие. Сети се за баща си, сети се за майка си — когато тръгна на опасния път, тя горчиво плачеше и го благославяше: „Прошенка, гълъбчето ми… Да те пази господ.“ Тогава Прохор — още млад и зелен — само се усмихна. А сега имаше зад гърба си опит; трудният изминат път обещаваше занапред безкрайни лишения. Скоро ще останат с черкезина сами сред безлюдната незнайна река, скоро по водата ще плъзнат мъгли, а после и сняг, зима. Какво да прави? Може би да се върне? И едва в този миг младежът ясно и отчетливо разбра голямата тревога на майка си: „Прошенка… Да те пази господ.“

Прохор си спомни това, почувствува го, въздъхна няколко пъти. Нима го чака гибел? И го обзе желанието да се помоли усърдно, да измоли от господа милост: нека той му изпрати ангел-хранител, нека направи пътя му щастлив. С благоговение коленичи на покритите с роса каменни плочи, долепи лице до земята. Усилено мръщеше чело, въздишаше, за да се накара да заплаче, но някой му пречеше да се съсредоточи; той почти не чуваше думите на молитвата, която шепнеха устните му. „Ангеле мой свети, пазителю на душата и тялото ми…“ Да, да. Тя, те и двете му пречат — Таня и прекрасната шаманка. Греховно се усмихват, примамват го… „Пазителю мой свети, всичко ми прости, ако съм съгрешил със слово, с дело, с помисъл…“ Но молитвата не му помогна: в душата си чувствуваше тъга и смут.

Но ето че го блъсна в очите новородената светлина. И измамните призраци изчезнаха отведнъж. Прохор бързо скочи и се провикна високо, тържествено, от все сърце:

— Слънчице! Слънчице!

Със свежи лъчи поръси слънцето младата душа — и несигурността се изпари.

— Здравей, слънчице! — Прохор не можеше да каже нито дума повече, устните му подскачаха. Той чувствуваше в тия живителни лъчи сигурен помощник, душата му се изпълни с надежда и увереност.

— Ти и черкезинът… Двама сте… От нищо не ме е страх… Слънчице!

Дишането на Прохор стана спокойно, бавно, кръвта в сърцето му се успокои: той избърса сълзите си и дълго се любува на ширналите се пред него далнини.

Като прохладен, още неразпален огън слънцето бавно изплуваше в бледото небе, полегатите му лъчи отпуснато блуждаеха по гората, която покриваше склоновете и върховете на планините. И всичко, което беше клюмнало в дрямка, сега отваряше очи, събуждаше се.

Събуди се и въздухът, хладни струи подухнаха над тайгата, елите с копринено шумолене прошепнаха осанна на лъчезарния властелин на земята и пак настъпи тишина. Чува се само църкането на игривата белка и гордото гъргорене на орела. Белката безгрижно скача от клонка на клонка, разперила пухкавата си опашка; ето че тя си хареса една шишарка с ядки — боже благослови! — сега ще си похапне. Но орловите нокти се забиха чак до сърцето в топлата топчица и мънистените очи на животинчето се затвориха завинаги.

Прохор вдигна пушката и — бум! — главата на орела отхвръкна от леките му рамене и властелинът на птиците рухна като камък в пропастта. В дола изрева мечка; тя вдигна озъбена муцуна към прозвучалия изстрел и изплю кръвта на елена, когото току-що беше разкъсала край студения извор. И се заредиха едно след друго… Кръв, трепет, смърт в името на живота. Железният закон започваше да действува.

А слънцето си върви по пътя… Какво му влиза в работата, че ставало нещо някъде там, на земния нищожен свят. Равнодушно, без зла воля, радост и гняв, то все по-жарко, все по-силно разпалва своя огън.

Прохор не бързаше да си тръгва. За погледа сега всичко бе станало отчетливо и ярко. Лъщеше Угрюм-река. Оттук тя приличаше на тихо криволичещо ручейче. „Какво ли се чернее в нея като малка буболечица? Нима шитикът?“

Долу, близо до подножието на хълма, се вие тънка струйка син пушек.

„Аха, тунгуски катун.“

На яркозелената, обляна от слънцето поляна стърчаха като три малки кафяви калпака три островърхи чума.

Прохор запали цигара и заслиза бързо от хълма. Той много беше слушал от Фарков за тия горски хора — тунгусите, но нито веднъж не беше ги виждал отблизо. Започна да среща елени. Силни, красиви, с разклонени рога, козината им лъщеше на слънцето, черните им очи блестяха. А някои бяха проскубани, новата им козина още не беше поникнала, те накуцваха; по краката им над копитата, се виждаха гнойни рани, в които пъкаха бели червеи.

— А-а, люча[1] дотърча, русак! Здраста, боне.

Със ситни крачици, тъпчейки белия къдрав мъх, към него се приближаваше един стар тунгус.

— Здраста! — заговори той с гърлен глас и раздруса протегнатата ръка на Прохор. — Отде се взел, бойѐ? Търговски, не? Огнен вода има, не? Барут, сачми, цакар, чай? А? — Старецът присви дръпнатите си тесни очи и се усмихна с цялото си голобрадо, покрито със ситни бръчки лице.

— Айда! — махна с ръка тунгусът и те тръгнаха. Тънките стройни крака на тунгуса, обути с високи велурени унти, напето отмерваха бързи крачки.

— Накъде, бойѐ, надолу бързаш с шитика? — попита тунгусът, когато стигнаха до брега.

— За Крайск, старче, за Крайск. Ще стигнем ли?

Тунгусът го погледна учудено и поклати глава:

— Не. Ще пукнеш.

Прохор започна да му възразява, да спори разпалено, но тунгусът държеше на своето:

— Твой голямо глупак… Зима иде… Далече много, бойѐ. Опазил те господ!

В катуна живееха три семейства. Пламтеше голям огън — гуливун, — край него шетаха жени, стари и млади; те готвеха, варяха в казани месо. Един кльощав тунгус с мръсна риза и с дълга черна като на китаец плитка отсичаше рогата от мъртва еленова глава. Настрани седеше дебела бабичка с гола, неимоверно мръсна гръд. Тя стържеше с остра стъргалка една просната еленова кожа, от която щеше да направи велур — ровдуга. До нея беше сложено изплетено от брезова кора и измазано с глина голямо корито, напълнено догоре с човешка пикня, в която се дъбеше кожата. Бабичката непрекъснато си мърмореше нещо под носа с дебел глас и страшно се потеше от усилията.

— Е, бойѐ… Е!… — Тя не можеше да говори на руски, но Прохор разбра, че иска пушката му. Очите й светнаха.

Старият тунгус, който не се отделяше от Прохор, му каза:

— Туй мойто жена… Страшно стрелец… мечка бие — татко амикан… Много пъти… Опазил господ!… Само че сега слепяло… Малко-малко око повредил…

Бабичката въртеше пушката в ръцете си, цъкаше с език, прицелваше се — „бух-бу-х!“ — и се радваше като дете.

Над един малък огън до чума шеташе млада жена. Беше й горещо — слънцето доста препичаше — и тя се беше съблякла до кръста, само гърдите й бяха криво-ляво покрити със сив халми[2], украсен с мъниста и поръбен с лисича кожа.

Докато разговаряше със стареца, Прохор опипваше с хищен поглед стройната фигура на жената — от черната, та чак избиваща на синьо коса, до малките боси, покрити с кал стъпала.

— Туй мойто дъщеря… — каза старецът. — Мъжът му умря, нещо се поразболя. Само остана. Лошо работа… съвсем лошо. Момченце иска, а не ражда… — И гласът на стареца стана тъжен. — Аз богато: много елен, кожи, едно-друго… Като умра, кой стопанин? Ой, страшно трябва момче, внук. Я остани, бойѐ, поживей малко-малко. Тя много жежко прегръща, хе-хе-хе… Опазил господ как! Лошо женска ли е? А? Остани, обичай го. Като роди момченце, тогаз тръгнеш…

Прохор се засрами. Младата вдовица, изглежда, разбираше руски. Тя кокетно изви тънката си снага, при което извезаната й престилка се отмести, и се усмихна крадешком на Прохор.

— Ти на колко години? Двайс пет имаш? — попита старецът.

— Не, на седемнайсет съм — смути се Прохор.

— Ей бог? Тогаз няма нужда… Седемнайс — мани, мани… Твой работа пукнат пара не струва! — разфуча се старецът.

Прохор се изчерви. Тунгуската се изправи, наведе очи тихо каза нещо и въздъхна.

— Може на шитика да има някое голямо човек? А? — мазнеше се с гърлен глас старецът. — Страшно трябва…

Четири момиченца с любопитство разглеждаха Прохор, шепнеха си и го сочеха с пръсти, по които се белееха сребърни пръстени. После изведнъж всичките се засмяха, сякаш се разцвърча весело ято птички, и се втурнаха да посрещнат едно високо младо момиче.

— Другото дъщеря — каза старецът. — Страшно младо… Страшно сладко. Гледай, гледай…

Прохор сне шапка и й се поклони. Но девойката, която беше тръгнала с една кофа към реката, отмина мълком, без дори да го погледне. Гордо вдигнатата й глава беше с яркозелен тюрбан, който подчертаваше мургавината на бузите й. Оранжево-огнен кафтан с широки червени ивици по ръба и пешовете плътно стягаше тънката й талия; подрънкваха и блестяха сребърните украшения на гърдите и кованите гривни, обхванали тънките й ръце. А краката — с шарени, целите извезани със синци ботушки.

Девойката вървеше бързо, бедрата й едва-едва потрепваха и оранжевият й кафтан грееше на слънцето като огнен стълб.

Сърцето на Прохор престана да бие. Той прошепна: „Ама че хубавица!…“ Дощя му се да я настигне.

Старецът потупа Прохор по рамото, закиска се със скърцащ глас и щракна с език:

— Сладка работа! Хайде, ожени се!… Остани тук: тайгата ще кръстосваш, татко амикан ще ловиш, белки ще биеш… А? Всичко на тебе дам, всички елени, на!

— След две години, като се върна, ще се оженя — усмихна се Прохор.

Старецът подсвирна безнадеждно.

— Сега се жени!… Недей тъй… — И гласът му стана сериозен. — Две години двайсет места ходим, няма да намериш… Мой не обича на едно място седи, тайгата кръстосва, всичко гледа… Какво приказваш! А момата е сладка-сладка!… О-о, какъв мома!… Да не дава господ. — Старецът примлясна и глътна слюнката си, после помъкна Прохор към тайгата. — Ела гледаме елени, стопанство… Ожени се, бойѐ, ожени се… Право ти казвам, недей тъй!

И викна:

— Ей, жени!… Ядене бързо работи. Гост трябва гощаваме… Страшно бързо…

Падаше тиха, звездна нощ. Прохор лежеше край огъня до брега, чакаше закъснелия шитик. Нямаше какво да прави и преглеждаше бележките си в тефтерчето. Старият тунгус беше му съобщил безброй интересни сведения. Сега той знае къде обикалят тунгусите и къде излизат през зимата, за да разменят богатия си лов срещу нищожната милостиня на руските търгаши-обирджии. Прохор ще дойде тук и коренно ще промени всичко: нека спокойно си поеме дъх тоя гостоприемен мил народ. Или още нещо: хълмът, на върха на който се беше качил заранта, излиза, че криел в себе си мед. Прохор държи в ръцете си късче метал, намерено от стареца в каменния сипей на хълма. Старецът се изтърва и за златото; тунгусите знаят къде го има, но не искат да кажат, че, току-виж, надошли руси и прокудили цялото им племе. Не, по-добре нека си стои в земята!

Разбира се, Прохор ще работи тук, ще прокара широки пътища, ще съживи тоя мъртъв край, ще обработи полята, а най-важното — ще хване с ей тия ръце реката и ще я изопне като стегнатите пръстени на огромна боа. Непременно, непременно всичко ще стане така. Прохор Громов тепърва навлиза в живота. О, почакайте!

Лицето на младежа в този миг изглеждаше сурово, между веждите му преминаваха дълбоки гънки и кой знае откъде се бяха лепнали от двете страни на устата му старчески бръчки.

А все пак колко хубаво е това момиче! Какво ще стане, ако вземе да се ожени за него?… Майка му сигурно би се съгласила, ала баща му… Във всеки случай, когато се върне в къщи, ще поприказва с тях. Голям чешит е тоя тунгус. Хубав старец, добър. Намери отнякъде спирт, наряза се здравата, почерпи Прохор и все го увещаваше да остане в тайгата с дъщеря му. Не можеше да се нахвали с нея, а когато се понапи, строго заповяда на дъщеря си да се съблече; нека бойѐ види, няма страшно, стоката трябва да се покаже. Нека. Когато старецът започна да хока момичето и да размахва юмруци, то избяга засмяно навън и вече не се върна. А бабичката му го перна по челото с оплесканата с тесто лъжица — старецът се разплака, легна до огъня, сви се на кравай и веднага заспа.

Лицето на Прохор пак стана младежко. Той лежеше със затворени очи, на устните му играеше усмивка. А мислите му неудържимо го отнасяха все по-далеч и по-далеч.

Тишина. Плесват гребла. „Трябва да е шитикът.“ Не, тръстиките шумолят. Не, самур се промъква към задрямала птица.

— Бойѐ… Събуди се, бойѐ…

Прохор отвори очи. Надвесена над него, седеше девойката. Малките й ярки устни се усмихваха, а прекрасните очи бяха пълни със сълзи.

— Значи, искаш да си заминеш, да ме оставиш?

— Да, искам… — каза Прохор и му дожаля за момичето. — А може и да остана. Тръгни с нас.

— Не, не бива… Аз лежа в тайгата. Мен ме вардят.

— Какво значи — лежа? Кой те варди?

— Шейтаните — каза тя и се засмя тъжно — Тате и той ме варди. — Тя съвсем, съвсем добре говореше на руски и гласът й беше нежен, гальовен.

Прохор го мързеше да се надигне. Той хвана малката и ръка и я помилва.

— Как се казваш?

— Синилга. Когато съм се родила, тате излязъл от чума и видял сняг. Затуй ме нарекли Синилга, значи — сняг… Такава ни е тунгуската вяра…

По небето имаше много звезди. Но още повече бяха цветните камъчета по дрехите на девойката. Прохор нежно прокара ръка по нагръдника-халми. Гръдта на девойката потрепна. Тя отметна извезания халми и притисна ръката на младежа към трепкащата си гръд:

— Чуй как се мята птичето: туп-туп! — Тя го погледна в очите съвсем отблизо. Намери устните му, целуна го. — Бойѐ, мили ми. — В гласа й се чувствуваше упрекваща тъга, умоляващ стон.

На Прохор му стана студено, сякаш го бе лъхнал вятър от мрачно ждрело.

— Виж, ще легна до теб… Прегърни ме… По-здраво, бойѐ, по-здраво! Стопли ме… Сърцето ми без теб ще изстине, кръвта ми ще спре, очите ми ще станат на лед. Не вятърът ще отбрули от бузите аления шипков цвят, не нощта ще угаси огъня на очите ми. Ти, бойѐ, ти! Нима не ти е жал за мен?

В този миг Прохор забеляза седналата на един голям камък, точно над водата, млада вдовица-тунгуска. Гръдта й потрепваше от глухи ридания и черната й разплетена коса беше провиснала над очите. На Прохор изведнъж му се доиска да причини на девойката страдание и той каза сухо:

— Не, Синилга, не ми е жал за теб. За оная ми е жал…

Синилга мълком стана, изтърча, блъсна вдовицата в реката, а след това се върна студена.

— Да не би гъстият каймак да е по-лош от вкисналото мляко? И ти си един!… — каза Синилга и легна до него на златния пясък. — Не ме обичаш, значи?

— Друга обичам — прошепна Прохор, без да има сили да се откъсне от мамещото лице на Синилга. — Ти си прекрасна, но онази е сто пъти по-хубава от теб.

— Ах, бойѐ! — въздъхна девойката и цялата помръкна. — Остани, остани тук! На много работи ще те науча. Обичаш ли от страшни по-страшни приказки? Аз съм приказка. Обичаш ли от тъжни по-тъжни песни? Аз съм песен, а сърцето ми — вълшебно дайре. Ще стана, ще ударя дайрето, ще те поведа над гората, по волния въздух без път, а гората е хванала ледена кора, затрупана е със сняг, а преспите са дълбоки, а студът е лют и около месеца има кръг. Ха-ха-ха!… Ох, боли ме, задушно ми е!

И тя се разплака и започна да смъква дрехите си, но не можеше да го стори: те бяха залепнали за тялото й като студено желязо. Синилга дълго плака, кърши ръце в безизходна тъга и плачът й се сливаше с друг плач: възкачена на един гладък бял камък, който се виждаше сред нощта на светлината на звездите, ридаеше горчиво на отсрещния бряг вдовицата.

Прохор още го мързеше да стане; той само слушаше и нищо не го учудваше.

— Не вярвай на вдовицата! Тя се преструва: плаче за нещо, което не е било, търси каквото не е загубила.

Синилга се доближаваше все повече до него — той се отместваше:

— Студена си като сняг, Синилга.

— Нали съм сняг.

— Синилга! Ако ти беше тя, щях да те обичам.

— Бойѐ! Аз и тя, тя и аз сме една и съща… не разбра ли?

— Никога не съм я виждал. Само съм чувал една приказка за нея… Тя е мъртва… Но аз ще й върна живота.

— А аз не съм ли мъртва? Аз, според теб, жива ли съм? Бойѐ! Хайде, целуни ме горещо, горещо. Хвърли ме в огъня на твоето сърце, удави ме в горещата си кръв, тогава ще се съживя. Ох, тежко ми е да лежа в ковчега сама и студено-о…

Прохор се изплаши. Той се премести съвсем близо до огъня и все не можеше да отклони поглед от Синилга: толкова прекрасна беше тя.

— Значи, ти си шаманката! Същата, дето…

— Същата.

Сякаш леден къс се плъзна по гърба му. Той се разтрепера и викна:

— Лъжеш!

— Прохор Громов! — с пророчески глас произнесе Сенилга.

— Откъде знаеш? Коя си ти? — скочи младежът.

Беше същата тиха, звездна нощ. Прохор се прекръсти, въздъхна. Искаше веднага да запише тоя странен сън, но отложи за утре: главата му беше натежала, изморените му очи се слепваха. Подхвърли дърва в огъня и заспа дълбоко, мъртвешки.

— Ставай бе, какво ти е… Ей, Прошка!

Шитикът рязко възви към фарватера. Слънцето блъсна Прохор в лицето. Той се надигна.

— Ама че глупава работа! — От разредения с вода спирт, с който го беше черпил старецът, Прохор още имаше главоболие и усещаше отвратителен вкус в устата си.

На брега стояха група тунгуси — мъже и жени.

Те бяха излезли да погледат шитика и да им пожелаят „добър път“.

Прохор отиде при стареца и го попита:

— А къде е Синилга?

— Какъв Синилга? Няма такъв… Да не е мойто мома, мойто щерка? То седи в чума, болно е.

Прохор го гледаше като побъркан и с недоумение взе да разтрива челото си.

„Или да попитам вдовицата, може би тя е идвала при мен на нощна среща? Може би тя се казва Синилга?“

Но Ибрахим пак му викна от шитика:

— Прошка, потегляме!

[1] Люча — русин. ↑

[2] Халми — кожен нагръдник. ↑

11

Чак в края на август пътниците с големи лишения, в упорита борба с реката най-сетне пристигнаха в Ербохомохля — последния населен пункт.

— Жал ми е да се разделям с вас… Да знаете колко ми е жал!… — с искрен глас каза Фарков. — Много свикнах с вас… Честна дума!

Колкото и да го молиха Прохор и Ибрахим да не ги напуща, Фарков не се съгласяваше:

— Син имам там, стопанство. Как да ги зарежа? Тръгна ли с вас, най-рано по Великден ще се върна… Много хиляди версти има да избикалям. Жената ще помисли, че съм се удавил. Не мога, братлета.

Фарков се сбогува първо с Ибрахим, после се приближи до Прохор, прегърна го като син:

— Е, Прохор Петрович, на добър час, приятелю!… Много сме доволни от теб… Значи, подир една година ще те чакаме. Разбрано… — Той дръпна Прохор настрана. — Ела насам, момко, да ти река две думи. — Настани го на пезула, заговори тихо, развълнувано: — Виж какво, Прошенка. Ти хубавичко я обмисли тая, да плаваш ли. Гледай — късно стана. Току-виж, замръзнете, а? По-нататък жива душа няма да срещнете.

— Решил съм да плавам.

— Внимавай. Поразпитай тукашните селяни, старците. Може някой да е минавал по тоя път. Както и да е, дано бог ви помогне… И още нещо… — Той сложи ръка на рамото му и зашепна съвсем тихо: — Тунгуската, шаманката де, мъртвата… Тя наистина Синилга се казваше. Спомних си, честна дума… Баш Синилга.

Прохор го погледна въпросително, вътрешно разтреперан:

— Е, и какво?

— Ами таквоз, че не бива много да я викаш. Опазил те господ: ако се лепне за теб — ще се побъркаш. Разправят, че такива нощно време пиели кръв. Ако почне да те подмамва, с молитва я пропъждай. Най-различни случаи е имало…

— Глупости! — презрително се усмихна Прохор, след като се поокопити.

Фарков си купи едно конче и потегли с него още същия ден.

Прохор и Ибрахим осиротяха.

Ербохомохля е малко западнало селце. Има дървена църква, ала камбаните й отдавна са замлъкнали: от пет години насам няма постоянен свещеник, само веднъж годишно идва поп, опее в гробищата наведнъж всички заровени през годината, кръсти децата, после се заредят весели сватби: попът му се наплюска хубавичко на гощавките и си замине, подпухнал от пиене. А хората — едни се смеят горчиво, други се подиграват, трети леят истински сълзи: вярващите стават неверници, маловерните махват с ръка на всичко: „измама, мошеничество“.

Ербохомохля е старо село. Дедите на сегашните му жители са се преселили тук от Русия още по времето на цар Алексей Тихи, някои — бегълци от крепостното право, от войнишката служба, други — артисали казаци от ония, които покорявали на времето сибирските земи. Сега, кажи-речи, половината жители се занимаваха с лов, една част по допотопен начин човъркаха земята, сееха нещо и бяха същински роби на суровата коварна природа. А останалата част, доста голяма, бяха явни мошеници. Те лъжеха съседите си, лъжеха се едни други, бащите си, братята си, когото падне, но най-вече безпомощните, простодушни тунгуси, които всяка година пристигаха тук на тълпи с изключително богатите дарове на тайгата за панаира в деня на зимния Свети Никола. Пристигаха за тоя панаир и изпечени търговци от близкото градче, което се намираше някъде на хиляда и петстотин от никого неизмервани версти. Пристигаше и самият господин пристав — царското око, — и полицейският началник, а понякога и свещеникът: ако потрябват за църковни обреди.

Всъщност това не е панаир, а пладнешко обирджийство, грабеж, разврат и пиянство. Почти никой не си отиваше оттук непокътнат духом и тялом. Имаше осакатени в сбивания, покойници или намерили люта смърт от лютия студ: обере го търгашът до шушка, даде му за из път огнена вода — водка, натряска се тунгусът, замръзне — всичко остава шито-покрито. Имаше полудели от мъка и останали сакати за цял живот, имаше наградени със срамна болест.

Всеки отнасяше със себе си в тайгата проклятия срещу руската управия, срещу съдбата, срещу живота — ех, по-добре да не се бях раждал, проклети да са баща ми и майка ми!

А началствата проявяват показна деловитост: викат, хокат, пишат протоколи, заплашват търговците със затвор — не може да им се отрече актьорската дарба, — но в края на краищата, натъпкали „за благодарност“ торбите си със самурени кожи, потеглят в добро настроение за в къщи.

Всичко това и много други неща Прохор научи в най-големи подробности от умни кореняци, тефтерчето му със записки набъбваше — той му пришиваше нови листове.

Отби се при братя Сунгалови — достопочтени старци. По-големият, Никита, древен като побелелите вълни, беше на сто и шест години, но това не му пречеше да има разумна глава.

Той рече на Прохор:

— Заминавай. Ако си роден под щастлива звезда, ще стигнеш. А ако ли не, и в локва можеш да се удавиш, братле. Комуто каквото е писано.

А по-младият, деветдесетгодишният брат, на когото Никита по навик му викаше Спирчо, разубеждаваше Прохор:

— Внимавай, скоро ще падне зима. Всеки ден може да стегне студ. Тук живее северният вятър, нашият край е най-студеният… Не си играй, момче!

— Сега бързата вода ще почне, като грабне шитика върви го гони! — възразяваше му Никита и изправяше превития си гръб.

— Каква ти бърза вода, братко? По скоковете иди-дойди, ама по разлетите места?

— Ще го грабне-е — държеше на своето Никита. — Ти, Спирчо, много страхлив се пишеш.

Прохор попита:

— А колко версти има според вас до устието?

— Къде хиляда и петстотин.

— От прага се пази, момче… — каза деветдесет годишният Спирчо. — Прагът е свиреп, като нищо те глътне, ще направи твоя шитик на трески.

— Реката сама ще ти покаже пътя, ти само не се зазяпвай! Всичко зависи от божията воля, не се бой. — И дядо Никита погледна Прохор втренчено с избелелите си от старост очи.

През това време Ибрахим чак до късна нощ обикаля от къща на къща да търси водач. Но никой не се съгласяваше да тръгне:

— За какъв дявол ми е? По-добре да си умра в къщи, отколкото сам да си търся смъртта.

Ибрахим даваше сто рубли, даваше двеста, но всички упорито му отвръщаха:

— Не.

Ибрахим доста се умърлуши: нито той, нито Прохор не бяха кой знае колко опитни лодкари.

Те преспаха в общината, а шитика пазеше един нает за чаша водка пияница. Навън беше по есенному студено, вятърът виеше в комина и прозорците веднага се запотиха от парата на кипящия самовар. На пътниците им беше приятно да седят в топлата стая, укрити от лошото време.

— Може би за последен път нощуваме така — тъжно каза Прохор.

Ибрахим мълком, съсредоточено пиеше чай и бършеше запотената си плешива глава с някакъв мръсен парцал.

— Прошка, ти да не си се разболял.

— Не — отвърна му Прохор, — само нещо ми е…

Той беше си спомнил за дома, за родителите. Дощя му се да усети майчина милувка, майка му толкова го обича, толкова го пази, гощава го с малиново сладко… С какво удоволствие би изял сега едно голямо парче сладка баница с гъста сметана или две-три чинии ягодово малеби. Толкова са му омръзнали тия сухари, тая риба, това еленово месо — все едно и също, днес, утре. Дали да прати всичко по дяволите? Не, щом си се хванал на хорото, ще играеш докрай! Той наистина трябва да разузнае: по цялото течение на реката къде излизат с кожи за продан тунгусите, къде се спотайват руските търговци. Такава е заръката на баща му.

Вятърът се блъскаше в паянтовите черчевета, зле маджунираните стъкла дрънчеха тъжно и пищяха като издъхващи комари.

— За какво си се замислил, Ибрахим?

— За нищо.

А в действителност мислите на Ибрахим бяха мрачни. Беше го обзело съмнение. „Накъде сме тръгнали, защо? Нали оттук нататък няма нито едно селище, започва безлюдие, пущинак. Кого ще разпитва там Прохор? Това е шейтан, а не баща! Защо изпраща сина си на такава явна смърт?“

Лампата светеше слабо. Върху зиданата печка седеше дебел котарак; от скука той се миеше и поглеждаше непознатите с жълтите си като есенни листа очи. Влезе, олюлявайки се, един бос мужик — стопанинът. Черен, космат, разчорлен като след сбиване. Той се оригна, почеса се по кръста, седна на пода и започна да говори нещо. Но в устата му като че имаше каша — той фъфлеше и говорът му беше чудноват: на скалите викаше „школи“, когато казваше „шарен сокол“, се чуваше „сарен шокол“. Гъгниво и мудно разказваше за мечките, за техните навици, как ловците запират мечката в бърлогата й с елхи — отсекат някоя малка елха и я наврат в отвора на бърлогата, а мечката издърпа елхата към себе си, още една напъхат — тя пак я издърпа.

— Вше към шебе ши, вше към шебе ши.

— Махай се оттук! — гневно му викна черкезинът.

Мужикът ожесточено почеса с две ръце чорлите си, заклати се, стана, оригна се високо и излезе.

На лягане Прохор каза:

— Хайде да се заречем, Ибрахим! Ако утре грейне слънце, ще потеглим. Ако не — ще се върнем.

Ибрахим се съгласи, но добави:

— Ако върнем, трябва зима да изчакаме.

Прохор знаеше, че те с Ибрахим се намират в клопка, оттук нямаше връщане по друг път освен по реката, а по брега и конник не може да мине: по многобройните бързи притоци на Угрюм-река нямаше салджии, а и местните жители нямаха нужда от тях. Къде да ходят и какво да гледат? За тях целият свят е собственото им село, непроходимата тайга, блатото. Заобиколени са от простор, а простор няма: краката им са пуснали дълбоки корени, душите им са без криле.

„Странно живеят хората, като някакви камъни, като пънове…“ размишляваше Прохор, преди да заспи. Неговата млада душа е завладяна от желанието да живее, да вижда, да научава. Той ще преброди надлъж и шир цял Сибир, цяла Русия… А може би и цял свят. Но кога ли ще стане това, кога? Попипа наболите си мустаци. „Дявол знае, още съм едва на седемнайсет години…“

Но на мечтите не им пречи, че е още млад — увличат го по вълшебен път, обсипват пътя с цветя: той ту хвърчи със собствен автомобил към Америка, ту управлява океански параход, бие китове, тюлени или — ама че смешно! — той е Дон Кихот, Ибрахим — Санчо Панса, двамата, облечени с доспехи, лудешки се сражават с шейтаните, с дяволите, с всички зли духове на тайгата, те ще освободят хубавицата Синилга от мъртвия дяволски сън и ще я откарат, жива, весела, обкичена с едър бисер, в кристалния си чертог. А после, а после какво? После какво?… Спалня. Тапетите на спалнята са червени. Карбидна лампа с червено стъкло. Огънят в печката е червен. И Синилга — цъфнал мак — също е цялата в червено. Креватът е широк, двоен, под златен сърмен балдахин. Купчини от червени кадифени възглавници, юрганът и той е червен… Прохор усеща задух. На Прохор му става горещо. Червена кръв заля с червени вълни душата му, душата му се изпоти, възбуди се. На Прохор му се иска да смъкне дрехите на хубавицата Синилга, по-бързо, по-бързо! А по-нататък какво? Сватба. Шумен пир. Гостите се провикват: „Горчиво, горчиво.“ Гостите чакат. Ето че в тяхна чест изгърмя топ, после се чу трясъкът на барабани.

Прохор се събуди и не можа да осъзнае къде се намира. Беше тъмно, задушно и миришеше на лошо.

В краката му, с муцуна към него, седеше котаракът; очите му пламтяха. Ибрахим високо, упорито хъркаше с някакво злобно отчаяние.

А сънят му още не беше свършил, сънят бушуваше в младата му кръв. Синилга е до него, тук, и полуотворените й устни чакаха целувка.

— Ей, штавайте, шамоварът жакипя!

Пътниците скочиха отведнъж.

— Слънчице! — викна Прохор. — Виж, Ибрахим!… Значи, потегляме.

— Твой вярно каза — тъжно рече черкезинът.

— Времето ши е бас хубаво — изфъфли чорлавият, обрасъл с мъх стопанин, — шамо жа път.

Пътниците пиха чай и — бързо към шитика. Небето е безоблачно и тихо. Блестеше позлатата на църковния кръст, биеха се два петела — червен и бял, — брадите и гребените им бяха изкълвани, капки кръв святкаха на слънцето като рубини. По отсрещната страна на пътя важно вървеше, грухтейки мечтателно, шопар; той целият беше оплескан с рядка кал и блестеше като лакиран. Насреща им една стрина беше тръгнала за вода. Ламаринените й кофи блестяха и изглеждаха като от стъкло.

— Нажад, момце, нажад! — кресна стопанинът, който беше тръгнал да изпроводи пътниците, — швий в тая улица!

— Защо? — зачуди се Прохор.

— Шрестнес ли зена — няма да ти върви.

Пътниците се подчиниха: нека всичко благоприятствува за сполуката им. Стопанинът им обясни, че на тоя свят по-вредно нещо от жената няма. Срещни я, когато тръгнеш за тайгата на лов. С празни ръце ще се върнеш, а може и на звяр да се натъкнеш. Но жената може и да помогне. Накарай я да застане на вратата и да се разкрачи, а ти с пушката пропълзи между краката й; много полезно е и главното куче да промъкнеш оттам.

Стопанинът опита да се усмихне, но вместо това направи кисела, грапава като стара метла мутра и кихна.

Край шитика стоят десетина души зяпачи. Пияницата, който го вардеше — с шуба, космати ботуши и калпак с наушници, — търпеливо се потеше и рижавата му брада пламтеше на слънцето.

Шитикът рязко възви към фарватера, заскърцаха греблата, недоволно замърмори сънената вода.

— Е, Прошка… Накъде сме тръгнали? Знаеш ли?

— Не.

— И аз не. Много хубаво!

Но реката тук е дълбока, широка, щом отминаха селото, бързеят ги грабна, те свободно летяха напред, а слънцето ги съпровождаше с гальовна топлина. Лицето на Прохор скоро се проясни, очите му горяха с несъкрушима вяра в себе си, вече му се привиждаше радостният край на пътя, въпреки че това беше само забулено от неизвестност начало. Така лековерният орач когато хвърля в земята семе, измамно чувствува сладкия мирис на пресни погачи, той се облизва, мърда челюсти и гълта слюнката си, но сляпата длан на природата вземе, че изпрати над нивичката му градушка — и търбухът на орача през цялата зима остава празен.

— Хубаво е, Прошка. Гледай как пердашим.

Когато погледна Ибрахим в лицето, Прохор усети, че очите на черкезина казват друго, и нищо не му отговори.

Над водата се виеше пара: слънцето още от заранта смучеше водата. Към пладне то стана най-горещо, лятно. Май беше объркало сметката на дните, беше спряло за миг безкрайността, беше накарало старото земно кълбо да тръгне рачешката и всичко това заради тях, заради тия двамата, плаващите.

На Ибрахим му е достатъчно ясен тоя пълен с жестоко коварство замисъл.

— Помниш ли, Прошка, как Фарков с голямото муха… Как й беше името? Конски? Тъй де… как ловеше карасите? А? Знаеш ли кой е карас?

— Не знаем.

— Ние. И ти, и аз.

— А конската муха?

— Не се прави, че не знаеш! — И ъгълчетата на устните му се извиха нагоре. — Ей я! — посочи с гребло към слънцето.

Прохор недоумяващо мигаше.

— Магаре! — разсърди се Ибрахим и внезапно се развика пискливо: — Камък, камък, камък!

Шитикът се блъсна в един подводен камък, над който вълните едва се прехвърляха, люшна се на една страна и леко ранен, заплува по-нататък.

— Управлявай както трябва, не зяпай! — викна Прохор.

Но по-нататък реката беше спокойна, затова пък шитикът тръгна по-бавно.

— Кой ще да е тоя?! Ей, Прошка? — размърда се черкезинът на кърмата и врътна глава към по-далечния бряг.

Към пътниците по брега препускаше бял ездач. Той размахваше ръце и викаше нещо. Прохор отпусна греблата.

— Стой, стой! Моля ти се, почака-ай… — смътно долетя гласът.

— Завий към брега — каза Прохор. — Може да сме забравили нещо. — Той опипа джобовете си: портфейлът, бележникът са тук.

В белия ездач Прохор позна столетника Никита Сунгалов. Древният старец криво-ляво се смъкна от коня.

— Ох, причерня ми пред очите!

Белите гащи и риза бяха мокри от пот и лепнеха по тялото му, лицето му беше червено, сякаш старецът е изскочил от гореща баня; устата му дъвчеха, беше подбелил очи. Докато Прохор вадеше от сандъка спирт, старецът се изправи. Глътката спирт го съживи.

— Слушай, дядовото, ти си добро момче! — каза той на Прохор и измъкна от пазвата си една кожена кесия. — Как ми щукна от ума, божичко! Нали ще минеш край манастира… Как няма да минеш… Та на̀ ти десет рубли, чедо. Поръчай там на монасите четирийсет дена да се молят за мен. Нека поменават Микита. Мен Микита ме викат. А фамилното ми име не обяснявай. Богородица си знае за кой Микита става дума. Ама отде да знае човек, я си запиши: раб божи старец Микита Сунгалов, от казашко потекло. За всякой случай… Че то в Оскина друг един Микита се помина наскоро, и той като мен — стар кютюк.

Пътниците го гледаха с умилно учудване.

— Ама нали си жив! — възкликна Прохор усмихнат.

— Не бери грижа… По Голяма Богородица умра — спокойно каза старецът. — Майка ми идва, рече ми: „По Голяма Богородица, вика, сине, ще дойда да те взема, готви се“. И една просфора купи, момче от най-големите, за петнайсет, па може и за двайсет копейки. Сега сбогом… Само че я ми помогни да яхна коня.

— Недей така, дядо Никита — каза Прохор, докато му помагаше да се качи на коня. — Пак ще се срещнем с теб.

— Вярно, че ще се срещнем. Само че не на земята братле… Господ да те благослови, господ да те благослови. Плавайте, не се бойте, недейте проклина реката, тя ще ви изведе. Реката е като живота.

— Защо не си починеш малко?…

— Аз сега няма да бързам, полечка… Плавайте, ще ви изпроводя…

Белият старец дълго се мяркаше между зелените борови клони и осеняваше с голям кръст плаващата ладия.

12

Още четири дена пътниците се движеха напред под примамващите лъчи на слънцето. Дните бяха тихи, топли, вечерите със златен залез, а нощите — звездни, с много скреж; пътниците започнаха да мръзнат. Прохор не се събличаше, когато лягаше да спи. Ибрахим по-честичко подхвърляше в огъня сухи смолести пънове.

Денят стана къс, вечерта настъпваше бързо, почти веднага след залеза, и здрачът припряно забулваше всичко наоколо: плаването ставаше невъзможно и пътниците, измъчени от непрекъснатия труд, все пак бяха принудени да късат часове от съня си. Те ставаха много преди слънцето и си доспиваха на смени по пътя, който не беше нито прашен, нито на трапове, единствен: всички земни пътища са заковани веднъж завинаги за едно място, само вълшебният път на реката е целият във вечно движение, дори мъртвешки заспалия ще повлече на гърдите си: почивай, ще се събудиш в океана.

От Ербохомохля Угрюм-река сви на запад.

На петия ден, много преди да се съмне, пътниците едновременно, като да се бяха наговорили, се изскубнаха от съня и ахнаха: беше зима!

Всичко беше покрито с гъст снежен килим, плешивите хълмове бяха нахлупили бели калпаци и тихият участък от реката, където се намираше шитикът, за една нощ бе скован от лед. Над главите им пълзяха кълбета студена мъгла; тя бавно се издигаше от дебрите на тайгата към бледия, още незалязъл месец.

— Прошка! Какво е туй? Цх!…

Прохор не можа да се опомни веднага. Той беше зашеметен от тоя внезапен преход от слънчевите, почти летни дни към зимата и всичко, което виждаше сега пред себе си, му приличаше на големи гробища.

— Ама че беля! — подсвирна и проточи той, изтърсвайки от ямурлука си, с който беше се завил, цели преспи сняг. Проснатите му край загасналия огън, влажни от снощната роса дрехи бяха корави като кол.

— Искам да ям… Стъкни огъня — спокойно каза Прохор. — Не се бой! — Той потрепна зиморничаво, грабна брадвата и с все сила се залови да сече смолисти пънове. Кръвта бързо потече по жилите му и още неукрепналата тревога се изпари.

— Как ще продължим? Навсякъде е все лед… — каза черкезинът.

— Глупости! Да не ни е първица?

Черкезинът го погледна влюбено.

— Юнак си ти, Прошка! Ела да си измием мутрите.

Прохор замахна с кола, ледът изпращя като стъкло, също като стрели на всички посоки хукнаха цепнатини, откъм далечината се донесе весело ехо.

— Хайде да се борим! — неочаквано викна Прохор с усмивка.

И двамата, силни, бодри, като пръхтяха и се провикваха с цяло гърло, се заборичкаха из младите преспи, вдигайки облаци сняг.

— Смърт или живот?! — викна черкезинът, като тръшна Прохор по гръб.

— Да плюскам! Каша!

— Ти я свари, а аз тръгвам. — Ибрахим взе една тояга и закрачи бързо покрай брега.

Утрото се събуждаше. Мъглата изчезна. От месеца се стече последната светлина, той избледня. Кьораво примижаваше зорницата над гората, а бялата гугла на високия далечен хълм стана алена.

— Ехе, отлично! — каза Прохор. — Слънце.

Бодро пращеше огънят, весело се виеше пушекът парчетата еленова лой се топяха в кашата, разнасяше се апетитна миризма. Прохор час по час търчеше от огъня до шитика, изриваше снега от него, изтупваше брезентите, къртеше леда от греблата и прътите.

Огромното, тихо, захлупено от леденото стъкло корито започна малко по малко да се облича с ален цвят: лъчите на показалото се слънце плавно се плъзгаха по гладката повърхност на леда, още малко — и взе да се вдига пара.

— Глупости! — каза Прохор, като се усмихваше сам на себе си. Слънцето искреше в черните му млади очи.

Кашата беше вкусна. Мазнината в нея цвъртеше. Той тръскаше отгоре й сол и ядеше с наслада, а от време на време си пийваше силен чай с шекерчета.

— По-нататък е чисто! Бързай! — викаше отдалеч тичащият към Прохор черкезин и размахваше тоягата.

— Бързо ли тече?

— Уха-а… Пердаши!…

Трошейки с мъка леда, шитикът бавно си проправяше път. Работата беше тежка. Ръцете им капнаха да замахват с тежките пръти, потта се сипеше като градушка, мазолите по ръцете им кървяха.

Слънцето мързеливо се издигаше, ледът упорито не се даваше на полегатите му лъчи. Лют студ се криеше в белия скреж на тайгата. Той като заговорник хитро намигаше на слънцето и се подсмиваше в брадата си, гледайки плувналите в пот хора, готови да се разпсуват лудешки. Денят се преполови, а средата на коритото беше още далеч.

Прохор ядосано захвърли пръта, седна на пейката и запали цигара. От първата запали втора, от втората — трета. Призеленя му пред очите.

Ибрахим също беше спрял да работи и стоеше с ръце на хълбоците. Голите му до лактите мускулести ръце вдигаха пара, големият му гърбав нос беше увиснал печално като пуешка човка, ъглите на устата му се бяха дръпнали към ушите, показвайки свирепо стиснатите му зъби.

Те се спогледаха, мълком хвърлиха поглед назад, където се чернееше пробитият в леда траурен път, въздъхнаха и безмълвно се заловиха за работа.

Свечеряваше се. Страшно им се ядеше, телата ги боляха от дяволските усилия, но нямаха време за губене; трябваше да заслужат почивката си, редно беше да празнуват победата си, когато стигнат до чистия бързей.

Слънцето тръгна да си ляга, докосвайки с изстиналия си край тъмните ресни на горите. Ибрахим заплаши слънцето с юмрук и плю.

— Урра! — викна с все сила Прохор, когато шитикът разкъса последната верига на заледеното корито и бързо се плъзна напред.

Реката продължаваше да върви на запад, слънчевите лъчи заслепяваха пътниците, пречеха им да управляват както трябва: шитикът хвърчеше слепешката. Реката беше плитка, дъното й — покрито с камънаци и с едър чакъл, който течението премяташе с шум. Дъното на шитика стържеше и пращеше, когато се удряше в камъните. Пътят беше бърз, лек, но опасността ги заплашваше всяка минута.

Показа се остров. Като мрачна черна скала, облечена с траура на снежните петна, той изпречи пред пътниците острия си злобен нос. Отдясно видяха широк проток, отляво едва се забелязваше тесен, обрасъл с храсти ръкав.

Ибрахим насочи шитика към широкия проток. Горе-долу след час, когато вече беше започнало да се смрачава, шитикът силно се вряза в пясъка. Сгъстяващият се есенен мрак забулваше всичко наоколо. Наложи им се да пренощуват в заседналия шитик.

Нощ нямаше, имаше миг. Събудиха се и двамата и се смаяха: шегата настрана, бяха ли спали? Струваше им се, че току-що са легнали. Но не, вече се беше показало слънцето и снегът наоколо предателски блестеше и ги заслепяваше. Водата, както и вчера, бързо се плъзгаше покрай шитика, отпред се пенеха вълнички.

— Първо да намерим път, Прошка… Да стигнем до дълбокото и — към брега. Тогаз горещ чай пием… Студено!

Посинели, гладни, и двамата скочиха без гащи в ледената вода и започнаха да опипват дъното с пръти. Водата гризеше краката им със студените си зъби. Премръзнали, измъчени от несполуката, с проклятие се върнаха обратно: напред няма път, реката е преградена от непрекъсната пясъчна плитчина, през която едвам прелива тънък слой вода! И така е още две-три версти. Какво да правят? Значи, да поемат по тесния ръкав.

— Отде да я знаем!… Без чувек, Прошка, сме загубени!…

— Загубени сме. Оттук нататък започват островите. Без план е трудно. Има едни големи карти, където всичко е нарисувано, казват се планове.

— Разбирам — рече Ибрахим.

Закусиха на бърза ръка със сухоежбина, а след това едвам можаха да изтикат шитика от пясъците. Отблъсквайки се с все сила с прътите, потеглиха полека-лека нагоре, назад. Чак надвечер стигнаха до носа на острова, който пак така злобно, както и предния ден, ги гледаше с траура на черните и белите си петна.

— Дявол да го вземе, целият ни вчерашен труд отиде на вятъра — прехапа разтрепераните си устни Прохор и с яд и мъка погледна пробития в леда път: той пак беше скован от студа.

— Трябва като стрела да хвърчим, тогаз ще стигнем… А ние двайсе версти напред, петнайсе назад… Пфу! — плю Ибрахим, който се вглеждаше в устието на малкото ръкавче.

— По двеста версти на денонощие трябва да изминаваме. Трябва да плаваме и денем, и нощем, Ибрахим.

— Не позна! — викна черкезинът. — В къщи трябваше да си седим!… Къде ни помъкна дяволът!… Това не е шега работа.

— Хайде да си направим огнище на шитика, че да не слизаме на брега.

— Барем някой шейтан да срещнем… Ни тунгус, ни дявол няма. Пфу!

Левият ръкав, по който насочиха шитика, постепенно взе да се разширява; той беше бърз и дълбок.

— Ама че е хитър! — каза Ибрахим и пусна греблата: шитикът сам вървеше надолу.

— Кой е хитър?

— Кой ли? Водата!… Малкият вода виж колко голям стана; големият вода вчера съвсем глупак излезе. Иди го познай…

— Тю, дявол да го вземе… Чуваш ли, пак шуми!

Отпред се дочу глух тътен.

— Планински водопад или праг! — тревожно се вслушваше Прохор в нарастващия шум.

Безсилното слънце залязваше зад един облак, септемврийската зима все още се белееше, накъдето и да погледнеш. Някъде наблизо басово измуча елен.

— Гъски, Прошка, гъски!

Ибрахим грабна пушката и замря. С бодро грачене ниско над реката се точеше ято гъски.

— Ех, да перна една — прошепна Ибрахим, давейки се от древната страст, — кунак, миличък!… Насам, насам!

Точният изстрел обърна една гъска. Подплашеното ято направи шумен кръг над падналия си във водата другар и с печални крясъци продължи пътя си на юг.

— Ранена е! Настигни я! — викаше Прохор.

— Греби, греби!…

— Стреляй! Дай пушката!… Дай я насам!

— Греби, греби!

Течението отнасяше ранената гъска надолу, шитикът я настигаше, пращяха греблата, ключовете стържеха, пищяха.

— Към брега, Прошка, към брега! — изведнъж яростно се развика черкезинът. — Праг!… Аллах! Аллах!

Увлечени, пътниците бяха престанали да чуват и виждат какво става около тях и неочаквано се озоваха сред бушуващи вълни, в преддверието на страшен праг.

— Към брега!

— Загубени сме… Ох!

— Налегни, налегни!

С трясък изпращя едното гребло — и се не видя.

— Загубени сме!

— Новото, къде е новото?!!

Прохор скочи, грабна един прът и със силни тласъци в камъните започна да възвива носа към брега. На кърмата, стиснал зъби и целият пребледнял от напрежение, пъшкаше черкезинът. Вълните шибаха борда на лодката — още миг и ще я преобърнат. Отпреде им като сто звяра люто ревеше прагът.

— Още-още-още! Напъни се!

Второто гребло — прас! — и се не видя. Но боят беше свършил: съвсем малко преди прага шитикът влезе в едно тихо заливче и целият пропит с духа на борбата, който му се беше предал от живите същества, победоносно напредваше към брега.

— Тю-у-у!… — проточи мокрият, разтреперан Прохор. А Ибрахим само подсвирна и здравата изпсува и отплувалата гъска, и прага.

И в двамата още гореше моментът на борба, моментът на прилив на сили, очите им святкаха, стремително течеше в телата им кръвта. Но когато всичко вътре в тях започна да утихва, Ибрахим и Прохор с трепет си помислиха за току-що свършилата схватка с Угрюм-река и се ужасиха.

— Прошка, ами ако се бяхме преобърнали?… Какво щеше да стане? А?

— Щяхме да изплуваме.

— Туй лош работа. Трябва да се удавим. Какво щяхме да ядем? Къде сухари, къде всичко друго? Мани-мани, Прошка!

— Да-а-а — проточи в тъп ужас Прохор и след кратка почивка рече: — Хайде да се наобядваме… Два дена не сме яли като хората.

— Никакъв обед… Майната му на обеда!… Тръгвай трябва… Тук ще пукнем… Ела да гледаме прага.

Прохор погледна умолително Ибрахим; сключил вежди, той сумтеше ядосано. Прохор разбра, че трябва да се подчини.

Огромните обли камъни по брега са покрити със сняг, станали са хлъзгави. Прохор хлътна между камъните, падна и насмалко не си счупи крака. А ето го и началото на прага. Реката тук съвсем е сближила скалистите си брегове. През тая тясна порта се изсипваше всичката вода на блестяща, гладка, без нито едно мехурче маса. След като образуваше двуметров водопад, тя с грохот хукваше по-нататък, цялата побеляла, луда и яростно се нахвърляше на заплашително щръкналите от водата камъни. Водата кипеше, гневеше се; грохотът и ревът бяха неописуеми. Прохор викаше на Ибрахим, Ибрахим на Прохор, но нито единият, нито другият не можеха да чуят дори собствения си глас.

— Онзи камък е най-страшният! Точно където се изсипва водата! Трябва да го изпробваме! — викаше Прохор и сочеше един огромен зеленясал камък: разярената вода се стичаше от него на бели пръстени като от огромна, надигнала се над кипящия поток глава на чудовище.

— Прошка! Онуй камък е смърт! — беззвучно крещеше и Ибрахим, който запрати един камък по същата скала. — Не можем го отмина.

Той взе парче дърво и го пусна точно в средата на течението. Парчето бързо се спусна по водната пързалка, задави се с пяна, след това подскочи и се заби с чело в плешивия камък.

„Тъй не бива, трябва да минем по-отляво“ — помисли си Ибрахим и пусна второ чуканче, по-наляво. Но и то във водовъртежа се понесе към камъка. Прохор разбра опита на Ибрахим и също започна да пуща плувки. Всички струи на лудешкото течение се блъскаха в камъка: където и да пуснеха чуканче, то неизбежно се втурваше като към магнит към зелената плешивина на чудовищната глава.

Обезкуражени, те печално се помъкнаха към шитика.

— Какво да правим?

— Да потегляме! — твърдо каза Ибрахим. — Да не би да зимуваме тук!

Нямаха избор през къде да плават. Имаше само един път: към широката паст на смъртта. Въпросът беше кога да извършат самоубийството: веднага, на гладен стомах, или първо да се наядат, па чак тогава да се втурнат в смъртния бой. Нека той бъде последната чаша пенливо вино, силна отрова.

Но когато духът е настървен и се стреми към победа, към гибел, към неизбежен бой — плътта безмълвствува: вълчият до този миг апетит на пътниците изведнъж изчезна.

— Стига приказки! Да тръгваме!

Ибрахим поддържаше в Прохор възбудената от предстоящата схватка бодрост, наричаше го джигит, с откъслечни, тромави фрази му разказваше за опасностите, на които ежеминутно се излага планинецът в Кавказ. А постоянните набези, а стрелбата, а ударът с кинжал в гърдите? А знае ли Прошка какво представлява отмъщението, кръвното отмъщение в Кавказ? О, туй е страшно нещо, къде ще се сравнява с него тоя загубен праг. От род на род!

— Нищо, джигит, не се бой! Няма да умрем… Ще оцелеем!

— Знам, че няма да умрем, ще изплаваме.

— Юнак, джигит!… Тъй те искам… В боя човек узрява… като праскова. На двайсет години орел станеш. Бравос, джигит… Смелчаг! Ханджара знаеш как го каляват? В огъня и после във водата — жжих!… В огъня и после във водата. И човека тъй трябва… Здрав ще станеш, силен ще станеш!

Прохор дишаше дълбоко, свободно, очите му святкаха и бузите му пламтяха от младежко безстрашие. Той внимателно, с любов слушаше Ибрахим и се проникваше от уважение към него като към смел герой.

— А бе само за продуктите се тревожа… Малко ни останаха. За две-три седмици — каза той. — Дали да ги пренесем на ръце отвъд прага? Че, току-виж, се преобърнем?

— Глупости — рязко го прекъсна черкезинът. — Не му мисли. Ако мислиш — ще удавиш, ако не мислиш — няма удавиш. Цх!

Вечерта гаснеше. Наоколо е неуютно, самотно, студено. Прагът ревеше с беловлас древен рев и сякаш заедно с него ревеше премръзналата тайга.

От непрекъснатия шум и бучене на Прохор му се виеше свят, сърцето му замираше. Но опиянената му душа имаше криле.

Заедно с Ибрахим те подкараха лодката към портата на ада. Адът кипеше и се пенеше. От шитика, който течението влечеше все по-бързо и по-бързо, гребените на вълните изглеждаха огромни, страшни. Като гробове на прокълнати гробища те изникваха, хлътваха и пак израстваха. Зарята беше студена, жълта. И всичко наоколо беше страшно: студени гробища, студени гробове, смърт. Шитикът от страх затвори очи и полетя напред слепешката.

— Да се сбогуваме, Ибрахим… За всеки случай… Сбогом, Ибрахим!…

— Защо сбогом?… Здравей!

— Сбогом, Ибрахим! — с все сила викна за последен път Прохор.

— Джигит!…

И всичко потъна в грохота. Ярко пламна зарята. С гърмящ огън засвяткаха пръските, тайгата засъска и запищя, запремята се и заподскача, небето падна във вълните и всичко вреше като в адски подлудял котел.

— Греби, греби!

— Ух-хх!

— Моли се на господа!

— Дръж по-вдясно!

Викове, грохот, тътнеж. Край.

13

„Време е вече Прохор да прати хабер, все пак с шейна замина, пролетта едва беше започнала да проличава в небето, а сега пак се завъртяха белите мухи, след някой друг ден е Голяма Богородица. Време му е на Прохор да стигне до град Крайск, а оттам, разправят, по жицата телеграмите навсякъде стигали; щом е тъй, и до нашето градче може да се прати телеграма. Продавачът Иля Сохатих ходи до града да пита за телеграма и с празни ръце се върна: само червен сахтиян за ботуши си купи, и маскарадни мутри, за Заговезни“.

Така си мислеше за съдбата на своя син свитата, наплашена Маря Кириловна, стягаше се майчиното сърце, присънваха й се лоши сънища. Залък не може да преглътне, отслабна; ако можеше, по цял ден щеше да седи и да си мисли за него, за ненагледния Прохор: къде ли е, какво ли прави клетият; как можа на такъв далечен път да тръгне, хем с този немит черкезин.

„А баща му, Пьотр Данилич Громов, пет пари не дава!… Яде и пие с тая проклета Анфиска, пръска пари. Вече престана и да се крие“.

Две рани има на сърцето си Маря Кириловна:

„Как не те е срам, Пьотр Данилич?… Косата ти взе вече да побелява, а си седнал… Тежко ми е…“

Но другата рана е още по-люта — гори и деня, и нощя:

„Синко, Прошенка… Жив ли си?“

— Ти със сладка вишновка ме черпиш, а какво ми е на сърцето — не забелязваш — каза Пьотр Данилич една тъмна септемврийска вечер, както си пиеше чай у своята изгора Анфиса Петровна Козирева.

— Твоето сърце е пиперлия — шеговито му се закани с кутре Анфиса и се засмя. — Много си хитър, ти се евтино да се отървеш. Внимавай, не съм толкоз проста. Няма да те огрее.

— Хубавица си, ама умът ти е колкото на сляпа котка. За сина си приказвам. Разбираш ли, а?

— Как да не разбирам, разбирам. Хи-хи-хи!… — И изведнъж се промени, нещо я бодна в сърцето, пряко волята й, така, връхлетя я неизвестно откъде, неочаквано. — За сина си ли приказваш? Ами той син ли ти е? Нещо не ми се вярва, я кажи — да не би да е подхвърлено дете?

— Какво те прихвана?

— Родния си син би ли го изпратил на гибел? Туй не е ли гибел, а, Петруша?

— Мълчи! — мрачно каза Пьотр Данилич, гледайки устните й, нейните безгрижни, внезапно натъжени очи.

И двамата пиеха чая мълчешката; вишновката си пиеха; нито дума повече не продумаха, не им се приказваше.

Пьотр Данилич си тръгна, без да се сбогува. Беше нощ. Под краката му като тънко стъкълце бодливо пращеше новороденият лед върху локвите и болка свиваше бащиното сърце.

А Анфиса дълго я мъчи безсъница. Цяла нощ тя сама се питаше и не можеше да намери ясен отговор: защо изведнъж се стегна сърцето й, защо милото момче й дойде на ум кой знае откъде, ей тъй, изведнъж?

И тя запомни тая вечер, тая странна нощ, и не че искаше да я запомни, ала пряко волята й, без да я пита, някой й заповяда да я запомни чак до края на нейния, Анфисиния, бурен живот-участ.

„Жив ли е?“

Тая глуха нощ в къщата на Громови преспа някакъв въшлясал скитник Иван Непомнещи. Маря Кириловна комай не би пуснала такъв гостенин да прекрачи прага й, но продавачът Иля Сохатих заедно с готвачката — червенобузата Варварушка, я склониха: пусни го, та пусни го: може да е скитал по същите краища.

Скитниците са като монасите, обичат да си похапнат на аванта. Пийваше си на аванта брадатият скитник на късната нощна трапеза, дъвчеше пържените с овнешка лой картофи, нагъваше пшеничената погача и с прегракнал, пиянски глас разказваше на тъжната, седнала на една пейка Маря Кириловна:

— Как да не знам, стопанке? Всичко знам до най-тънки подробности. И тунгусите ги знам. Тунгусът е същински звяр… Поганец и това си е. Гледаш го кротък, а като го прихване нещо — току те застреля.

Маря Кириловна клати глава.

— Ама наистина ли по същите места си бил, по Угрюм-река?

— Баш по тях може и да не съм бил, ама някъде нататък.

— Ще се задавиш, по-полека яж… Какво си се разбързал? — засмя се дошлият от малката си стаичка да послуша луничавият Иля Сохатих.

— Вий ми налейте още малко — изхърка скитникът, — пак аз ще ви разкажа една случка… Кха!

Маря Кириловна прескочи до покоите си, донесе на скитника чаша водка.

— Преди четири-пет години — започна Иван Непомнещи, след като изгълта жадно огнената течност, — кажи го като твоя син замина един търговец със стока за тайгата, па и един помощник си взе. Да върти търговия. Замина — и все едно, че вдън земя пропадна, още пътува. Аз по-лани минавах през тия места, чух — разправят, че ловци били намерили огън, а в огъня два скелета. Толкоз му била търговията. Трябва да са били търговците. Такива ми ти работи… Кха!

— Бог да ги прости — прекръсти се набожната стопанка. — Ама как тъй ще ги убият, за какво?

— За гърлото, чорбаджийке… За машинката! Първо единия с главата в огъня, после и другия подир него…

Маря Кириловна скръбно погледна с молба потъмнялата икона, а Иля Сохатих се сопна:

— Лъжец си ти, братле, дявол такъв… Аз сам съм от тайгата. По-хубаво от теб познавам тунгусите. Само плашиш без нужда хората, мутро космата.

Скитникът се разгорещи, кълнеше се, налиташе да целува иконата и толкова се разпали, че явно взе да фантазира: изкара, че едва ли не лично е помагал на тунгусите да изгарят търговците.

Варварушка се смееше, Иля крещеше:

— Чакай да дойде стопанинът, той ще те оправи дяволе! Мистик някакъв, дявол.

Но Маря Кириловна дълбоко в душата си повярва на брадясалия скитник и цяла нощ не можа да се отърве от обзелата я тревога: цяла нощ пред нея, в мислите й, стоеше синът й, Прохор, и повтаряше: „Моли се майчице, моли се, зле съм“. В спалнята си, малка стаичка, просмукана с дъх на тамян, богородичина трева и водка — спиртосалият се Пьотр Данилич поради студовете беше се прехвърлил тук от терасата, — Маря Кириловна запали кандилото пред големия, само със сребърни икони иконостас и усърдно, с много сълзи се моли на Богородица и на апостол Прохор — да запазят страдащия и странствуващия.

— Господи, помогни ми, чуй ме!

А в кухнята седят троицата: скитникът, Иля Сохатих и готвачката; щом се прибра в стаята си Маря Кириловна, те го удариха на пиене: чай и вишновка, Варвара държи в пещта баницата за търговеца, стопанинът надали ще я яде, сигур ще допълзи от изгората си на четири крака, пфу, как не го е срам!

Продавачът показва неприличните снимки: смее се скитникът, кикоти се колкото й глас държи Варварушка. Иля Сохатих разкаже пиперлия виц, скитникът на свой ред някой още по-мръсен — ушите да ти окапят, — шум, смях, питието е към края си.

А зад стената Маря Кириловна шепне, без да спира:

— Богородице, запази го… Застъпнице, избави го… — И сърцето й се свива, свива.

Заранта в трапезарията без каквато и да било причина огледалото на стената се пукна на две. По това време Маря Кириловна пиеше чай, самоварът изпущаше пара. Но и вчера самоварът цял ден беше пущал пара към огледалото, а днес — на̀…

— Умрял е!!! Божичко!… — пребледня Маря Кириловна и се втурна към кухнята: — Варварушка, мила… Май с Прошенка е станало нещо… Огледалото се пукна през средата… Боже мой, боже!

Главата на готвачката се пръска от вишновката. Още неразбрала каква е работата, Варвара зави на глас:

— Черна ли телеграма е рипнала през прозореца ти… Ох, горкана!…

— Огледалото се пукна през средата… Ела го виж по-бързо.

— Ох, божичко!… Какво има да се гледам? Само една чашка сръбнах… За компания… Па извинявайте… Скитникът е виновен…

Погледна я отблизо през сълзи Маря Кириловна, усети, че дъхти на спирт, махна с ръка и си излезе натъжена. Наметна се с турския шал и право при отец Ипат, свещеника.

Отец Ипат ставаше още по тъмно: той вече беше закусил със стъргана ряпа и квас, а сега се оригваше и си подсвиркваше весело, докато майстореше под навеса кошери. В работливите му ръце трионът пищеше, белите стърготини се сипеха по валенките му, по вкоравената от сутрешния вятър земя.

— Чудо и половина — накратко заключи отец Ипат тревожните думи на жената на търговеца. — Може и литургия… Що да не може? А за панихида не ми приказвай. Празни работи са това… За здраве трябва.

После отец Ипат се наведе досами ухото й и макар че наоколо нямаше жива душа, със засмени игриви очи заговори тихо:

— Момъкът ще се върне, не тъжи. По-добре виж какво става с твоичкия… Нещо не ми харесва… Много се е запалил. Съблазън!

Маря Кириловна извади носната си кърпа и взе да се секне.

— Знаеш ли какво? — продължаваше отец Ипат. — Ама нито гък. На четири очи ти го казвам. Жал ми е за теб, Кириловна.

— Какво има, отче?

— Ами твоичкият — съвсем тихо заговори отец Ипат, — твоичкият иска да се разведе с теб. Недей се секна, почакай… Не плачи, за бога… Само че тая няма да я бъде… Не е познал! По тая част законите ни са строги: „Което бог е съчетал, човек не може да го разлъчи“. Ама все пак те предупреждавам. Бъди нащрек.

Съвсем още не старите крака на Маря Кириловна — тя караше едва тридесет и шеста есен — се подгъваха като на старица, когато тя се помъкна от отец Ипат към къщи. В душата й се трупаше злоба, но от нея като през решето цялата злоба се прецеждаше заедно със сълзите, само мъката се утаяваше на дъното и капка по капка растеше, растеше.

Стигна си в къщи, гледа, двама мужици качват по стъпалата пияния Пьотр Данилич.

— Божичко, много си подранил! — плесна с ръце Маря Кириловна.

— От снощи е — усмихна се в рижавата си рунтава брада и каза басово Силантий, съседът на пустата Анфиса.

— Бива ли тъй, Пьотр Данилич, бива ли?! — започна да го кори Маря Кириловна, когато остана насаме с мъжа си.

— Стига си ме въртяла като зъбобол…

— В къщи огледалото се пукна, виж го… От тая поличба по-лошо няма… Прошенка наш, божичко…

— Млък! — викна Пьотр Данилич, който се олюляваше насред стаята. — Не е в Прошенка работата… Кажи ми ти кога ще пукнеш, охтико, ти?

— Да не съм ти застанала на пътя?

— Да! Махни ми се от пътя! Сега ще видиш ти! — Той замахна с един тежък стол. Маря Кириловна избяга навън и търговецът с все сила запрати стола в огледалото:

— Н-на̀! Виж какво стана с твоята поличба!

И през звъна на посипалите се парчета викна:

— Водка! Кисели краставички! Ей, Илюха!

Продавачът изникна от коридора като изпод земята и поведе стопанина си, подмазвайки му се услужливо.

— Накъде ме водиш, към спалнята ли?

— Тъй вярно. Щото ви трябва пълно спокойствие и почивка като във всички благородни и възпитани къщи.

— Хе-хе-хе!… Добре, Илюха… Ти си юнак. Ти признаваш ли ме за тежък търговец? А?

— Божичко, ами то човек само като ви погледне капиталите?! Че как иначе? Вие в нашия град щяхте да сте, кажи-речи, на първо място… Пардон…

Търговецът поглади самодоволно брадата си, изпъшка и седна на кревата:

— Изуй ме!…

Продавачът подръпна маншетите си и с гнуслива гримаса, която се стараеше да прикрие под мазната си усмивка, започна да смъква оплесканите с пресен тор ботуши.

— Леле, колко си къдрав! Ти, Илюха, си късметлия… Разправят, че на къдравите им вървяло.

— Ами да, Пьотр Данилич… Ужасно ми върви. Пардон…

— Тъ-ъй. От Голяма Богородица ще ти повиша заплатата с пет рубли месечно. А ако ми влезеш в антиреса, направо с двайсет и пет ще отскочи. Като министър ще заживееш! Ясно ли ти е?

— Мирси. А в какво ще се състои антиресът ви?

Стопанинът надигна към него подпухналите си очи и се засмя прегракнало:

— Да не мислиш, че ще ти го кажа, глупако?… Не си малък. Сам можеш да се сетиш. Ех и ти, къдрава кратуно въшлива!

— Мирен — изхили се Иля и избърса в килима оцапаните си ръце. — Нещо друго няма ли да заповядате? — и тръгна към вратата.

— Чакай малко, не бързай! Виж какво: прескочи на бърза ръка до Анфиса Петровна и й речи, ама по-засукано, че понеже, тъй и тъй, господарят е гулял цяла нощ с германеца, с мелничаря, щото му е мъка за сина… Не, туй няма нужда… А че, тъй и тъй, й пожелава лека нощ… Разбра ли? Е, как ще съпоставиш всичко туй?

— Ами много просто — окашля се Иля. — Негова милост, господин търговецът еди-кой си, й праща…

— Тоест как тъй еди-кой си?… Говедо с говедо!…

— Ама то, Пьотр Данилич, само тъй се казва… Ще провъзглася като архиерейски дякон пълната ви почетна титла. А вие защо благоволихте да сбъркате времето, ако смея да доложа? Нареждате ми да кажа на госпожа Козирева лека нощ, а сега си е баш сутрин и вали снежец… Пардон…

— Тоест как тъй сутрин? Какви ги бръщолевиш?

— Пълен факт. Коментарът е излишен…

— Дай ми тогаз ботушите… Трябва да отварям дюкяна.

— Какво приказвате?! Лягайте да спите… Необходимо ви е да освежите всичките си мозъци със сънно положение. А аз като господ Саваот сега ще спусна пердетата и ще стане нощ.

— Хи, какъв си хитрец!… Хайде, действувай, щом е тъй…

Щом продавачът излезе през вратата:

— Стой, върни се! — викна търговецът с някакъв оглупял глас. — Я ми кажи, Илюха, моята харесва ли ти?

Продавачът се изчерви и си набърчи челото.

— Тоест коя, Пьотр Данилич?

— Ама че си глупак, Илюха! А? Хайде, върви сега… И ако имаш апетит, нищо, действувай… Защитиш ли ми антиреса, ще те позлатя. А какъв е въпросният антирес, сам се сещай.

Когато остана сам, Пьотр Данилич ту въздишаше, ту се усмихваше. Погледът му се плъзна по иконата, където намигаше в белия полумрак пламъчето на кандилото, и търговецът неочаквано засумтя:

— Прошка, гълъбе… Дано те спаси Христос.

По цялото му лице се стичаха сълзи.

14

През двата ясни дена всичкият сняг от бреговете изчезна и Угрюм-река синееше под слънцето със студен блясък.

Пътниците още не можеха да се отърват от острото усещане, което като с нож ги проряза при спускането през прага.

— Жжжи — и готово! — усмихваше се Ибрахим.

В ушите им продължаваше да ехти ревът на дивите вълни и още неуспокоилите се души на пътниците се намираха под обаянието на чудото.

— Хвърлиш ли се смело напред — винаги ще оцелееш. Вземеш ли да се страхуваш — твой загубен… — поучаваше черкезинът.

Слънцето и припреният бързей на реката си знаеха работата. Вярата в успеха беше очевидна. Ами да, още някакви си две-три седмици и — град Крайск. Дявол да го вземе, колко е хубаво все пак, колко е радостно да се живее!

— Ще ни стигнат ли припасите, Ибрахим? Барутът и сачмите са на свършване.

— Ще ни стигнат…

В тихата вечер залезът беше червен с жълто по края.

— Вятър ще има — каза Ибрахим. — Запомни ми думата.

Наистина от полунощ задуха вятър. Наложи се да завържат шитика здравата: вълните с плясък се блъскаха в бордовете му и тайгата покрай бреговете шумеше.

Премръзналите пътници се събудиха рано. По пясъчните брегове вятърът въртеше пясъка като зимна виелица и цялата река беше покрита със свирепи гребени.

— Насрещен е!… Калпава работа — каза Прохор.

— Като поплуваме още малко, реката може да направи завой.

Небето беше безоблачно. Угрюм-река — мощна.

Шитикът излезе точно на талвега. Вятърът го блъскаше право в носа. Течението от вятъра сякаш беше спряло, пътниците едвам-едвам пъплеха надолу.

След силна едночасова работа Прохор погледна назад: сивкавият пушек на огъня е съвсем наблизо. Черкезинът слезе от кърмата и също хвана две гребла. Шитикът тръгна малко по-бързо. Но ето че минаха една плитчина с щръкнали камъни и по-нататък започна тиха вода. Шитикът почти спря. Вятърът бушуваше и се блъскаше в него с все сила. Мачтата трепереше, на нея плющеше и се развяваше червено-бялото знаме. Беше непоносимо студено, вятърът с шум нахлуваше в ръкавите им и тършуваше под дрехите, охлаждайки тялото.

По крайбрежните храсти пътниците забелязаха, че шитикът върви срещу течението.

— Назад вървим. Налегни, Прошка! — Но не им стигаха сили; вятърът настойчиво тласкаше шитика обратно.

— Да опитаме с въжето.

Ибрахим се впрегна и борейки се с вятъра, затегли шитика напред.

Прохор се опита да разпали направеното на носа огнище, за да стопли вкочанените си ръце, но напразно: вятърът гасеше огъня.

Бръскаше пясък от брега, шибаше го болезнено в лицето и заслепяваше възпалените му очи. Примижал и навел ниско глава, Ибрахим напрягаше цялата си сила, дишаше като кон, но шитикът не искаше да върви.

— Хайде сега ти, Прошка!… Изморих се. — Той захвърли въжето и олюлявайки се от изнемога, тръгна към шитика. Вятърът шибаше дрехите му и краищата на бялата му качулка като две плитки се стелеха хоризонтално по въздуха.

Чак до вечерта се блъскаха без полза на едно и също място. На другия ден беше същото: слънце, ураганен вятър, бели гребени. И тайгата шумеше заплашително. Не потеглиха: напразен труд.

На третия ден беше същото.

Заедно с остатъците от сухарите, брашното и барута увереността им в успеха намаляваше, наяве взе да им се присънва лош сън…

На петия ден се опитаха да изкарат шитика на средата. Пращяха здравите гребла, виеха като привидения студените уключини. Хванаха прътите, натискаха ги с все сила в дъното, прътите се извиваха като дъги, но водата беше гъста като тесто и неподатлива. Прътът на черкезина се пречупи с трясък и Ибрахим се пльосна по очи в ледената вода. С това свърши опитът им. Пак огън на брега, злоба в сърцето и пробудило се тайно отчаяние.

Даваха си кураж:

— Нищо… Нека спре вятърът, ще полетим като стрела.

— Нищо. Недей плаши!…

Но очите са по-откровени от езика. Прохор питаше черкезина с очи и получаваше ням отговор: „Зле е, Прошка!“

Мъчителната седмица свърши. И на залез-слънце вятърът утихна.

След едната радост дойде друга — сънят им взе да става хубав: изведнъж и двамата видяха — стои край водата, до завоя, един тунгус с кожена дреха.

— Бойѐ, миличък, здравей! — провикна се Прохор, едва ли не разплакан от радост.

— Здрасти, твоя-моя…

Тунгусът беше възрастен, кьосав, на гърба му подскачаше черна плитка, очите му смаяно-уплашено примижаваха срещу наближилите го хора.

— Познаваш ли добре реката?

— Познава… Цялото познава… Дале-еч!… Края познава…

— Според теб кога ще доплаваме? — попита го Прохор и зачака със затаен дъх.

— Няма изплаваш. Още малко, всичко замръзне… Задаравата.

— Ами тогаз какво да правим? — плахо попита Прохор.

— Излезеш… Презимуваш… Тръгнем по тайгата… Ехе…

— Ние искаме да плаваме! — викна Прохор.

— Ще пукнеш — спокойно каза тунгусът и започна да разпалва усилено лулата си.

— Нали не е далеч?

— Дале-еч е. Студ почва, синилга. Виелица… Ехе… Самият смърт.

— Заведи ни до Крайск. Колкото искаш, ще ти дам.

— Не… Мой не иска… Малко-малко дочакай пролет, тогаз може… Да се съживи голям вода, бързей… Пет дена стигне. Крайск — на друга река е.

— Бойѐ, гълъбче, хайде, миличък, — нежно заговори Прохор, хвана тунгуса за ръкава и го загледа ласкаво, по детски в тесните, присвити очи. — Бойѐ, майка имам в родния ми край… Баща… Майка ми ще умре, ще помисли, че съм загинал. За бога, бойѐ, заведи ни.

— Не, мой не иска.

— Заколвам те! — изведнъж ревна черкезинът, сграбчи тунгуса за яката и замахна с ханджара.

Тунгусът веднага се просна на земята и вдигна ръка, за да се защити.

— Тръгвай!

— Къде влачиш мой?

— Тръгвай!

Докато вечеряха, не си казаха нито дума, в душата си двамата празнуваха, третият започваше да вижда кошмарен сън. Тунгусът не се докосна до храната.

— Недей кахъри, Прошка — тихо мърмореше Ибрахим и ръгаше момъка с лакът в ребрата. — Ще ни заведе… Познава реката. Заповед ще му давам.

Тунгусът им хвърляше от време на време свиреп поглед, озърташе се към потъналата в мрак тайга, подсвиркваше призивно и мънкаше нещо злобно. Прохор се опита да го заговори, но той въртеше глава: „Мой не разбира“ — и упорито мълчеше. Черкезинът сложи тунгуса да спи, здравата му изви ръцете назад с въжета и го върза за едно дърво до самия огън:

— Опитай се да избягаш сега. — И пак го заплаши с ханджара: — Глей!… Цх!…

Тъмнобронзовото лице на тунгуса се бърчеше плачливо, той подсмърчаше и говореше сърдито, отсечено:

— Защо лош?… Млого лош… Защо мъчиш! Ехе…

— Глей — заплашваше го черкезинът с ханджара.

— Като стигнем, бойѐ, до Крайск, всичко ще ти дам: чай, захар, барут…

— Глупак! — викна тунгусът и целият настръхна като рис. — Глупак! Мой как стигне назад?! Жена тук, елени тук, всичко тук… Молим, пусни, защо здраво вързал? Пфу!

Той се мяташе, гризеше със зъби въжетата и в безсилна злоба жално зави така, че огласи цялата тайга.

— А туй виждаш ли го? — каза Ибрахим с дяволит глас, цъкна с език и започна да налива спирт в една синя тумбеста чашка.

Тунгусът веднага млъкна, очите му засвяткаха и — сякаш беше си хвърлил маската — разплаканото му лице се заусмихва до уши:

— Ехе! Винка! Дай по-бързо! Дай твоя-моя… Най-слядко. — Той целият трепереше като пропаднал пияница и точеше лиги.

— А ще ни заведеш ли?

— Заведеш! Как няма заведеш. Твоя-моя… Най-слядко. Дай още, по-бързо!…

Как няма да ги заведе, разбира се, ще ги заведе… Нека само заранта прескочи до шатрата си, да си вземе храна, да си вземе пушката, да каже на жена си сама да обикаля пасищата, да й каже катерички, елени да бие… Какво си мислят те, че не е човек ли, че не разбира?… Как може да зареже хората, да ги остави сами в тайгата, опазил господ! Тук само смърт ги чака: няма накъде да вървят, смърт. А в Крайск всичко му е познато: търговците са му познати, един чиновник познава, а и с най-главния началник се познава, със Стьопка Иванич… Той има лъскави копчета и ей-толкави мустаци, отстрана носи те такъв нож, чак до земята!… Много добре му е познат Стьопка Иванич, главният, веднъж го грабнал пиян, за краката до затвора го завлякъл, по муцуната го бил; — Полицейски…

Ибрахим се усмихваше. Прохор бърчеше чело, разглеждаше приказливия тунгус и беше неспокоен. Ибрахим черпеше тунгуса със спирт, пиеше и той; гощаваше го с чай, с каша, ядеше и той. Когато се понапи, тунгусът започна да фъфли и високо да се смее: той е много богат, цялото това място е негово и още двайсет дена да вървиш, накъдето ти очи видят, все е негово… Елените му са повече от песъчинките в една шепа… Той е княз, той в тайгата е големец…

Но въпреки всичко за през нощта го стегнаха още по-здраво за дървото и се проснаха на брега да спят край пламтящия огън.

— Е, сега за нас няма страшно, Ибрахим. Трима сме… Тунгусът познава реката. Дори и да презимуваме някъде, на него тук всичко му е известно. Ибрахим, скъпи, мили!…

— Нищо, кунак, нищо. Сега сме добре.

— Майчицата ми… Ех, майчице!… Как ли ще се зарадва. Живот ще живеем, Ибрахим!

— Ще живеем, джигит…

— Като понатрупам години — ще стана богат, знатен… Ще живея честно.

— Знам, богат ще станеш, знатен ще станеш… Честен — трудно, Прошка.

— Ще бъда!… А като пристигнем в Крайск, ще си накупим пасти… Сто парчета, Ибрахим!… Много обичам пасти…

— Шишчета ще си направим… Питки ще печем. Пилаф обичам. Чесън ще му сложим, стафиди.

Сънят на черкезина е здрав, непробуден. Прохор чуваше насън звуци: пееха, спореха, караха се и пак пееха стройно някакви безлики моми, викаха Прохор да тръгне с тях и на него му беше сладко-сладко да слуша гласовете им.

— Шейтан!!

Прохор скочи и се огледа. Беше ден. Огънят гореше буйно.

— Избягал е шейтанът му с шейтан! — Зъбите на Ибрахим скърцаха, ръката му яростно сграбчваше ханджара.

Прохор погледна здравите, провиснали от дървото въжета и изведнъж почувствува непоносима болка в сърцето. Той нищо не виждаше пред себе си. Още не знаеше, че як зимен студ е сковал нощес реката и шитикът — единствената надежда на пътниците — е замръзнал в дебелия лед.

Прохор стана от земята и мълком, преплитайки крака, се помъкна към жалкия си кораб. Не усети как, след като се беше напекъл на буйния огън, изведнъж го грабна студът. Юношата също като лунатик или като умираща котка безсъзнателно се свря под покрива, в самия ъгъл на шитика, заби глава в чувала, където се вледеняваха жалките остатъци от сухарите, и горчиво се разрида.

15

Цял ден Ибрахим претърсва тайгата. Никакви човешки следи, нито остатъци от тунгуски катун: коварният тунгус сякаш беше потънал вдън земя.

Тайгата беше безжизнена и мълчалива, дори белки не се мяркаха. Студът се засилваше, щипеше ушите му — Ибрахим пристегна качулката. Като див елен, без почивка, той прескачаше огромни повалени дървета, промъкваше се през непроходими гъсталаци — тайгата беше пуста. Ибрахим падна духом. Сега отникъде не чакаше спасение: барут няма, кибрит няма, храната е на привършване. Какво да правят? Да тръгнат назад, към Ербохомохля? Това са най-малко петстотин вести — само глупак ще тръгне. Напред? — не се знае накъде. Да седят на едно място — да чакат тунгусите? Но беглецът от страх сигурно беше отмъкнал всички.

Измъчен, черкезинът стигна до брега. Жълтееха се и се червенееха есенните храсти, от трепетликите тихо се сипеше златото на листата и също като през лятото се зеленееше тайгата наоколо. Мраз беше сковал шумната Угрюм-река, леденият кристален ковчег беше я захлупил с капака си до пролетта.

От високия бряг Ибрахим запрати към реката тежък камък. От удара ледът побеля, но не се счупи и камъкът се завъртя и се хързулна по ледената кора като по масло.

— Цх! Лошо…

Бялото на очите му беше пожълтяло, бузите му бяха хлътнали, неестествено озъбената уста придаваше на лицето му израз на крайно объркване.

Да, комай всичко е свършено. Но нито дума, нито намек на Прохор. Черкезът знае какво да прави с него. Първо Прохор, после себе си…

Ибрахим с любов и трепет, с непоклатимо религиозно чувство погледна дръжката на неизменния си другар — ханджара, и с бърза, лека стъпка тръгна по лъскавия лед към шитика.

Цялата вечер, цялата нощ, целия следващ ден валя сняг на парцали и земята се покри с дълбока цял аршин пряспа. Цяла нощ някъде наблизо буха бухал; той мърмореше студена зимна приказка, с която смразяваше сърцата на самотните, очакващи участта си същества.

Завит презглава с ямурлука на Ибрахим, Прохор дремеше тихо. Онзи нещастен ден, когато ги изостави тунгусът, им донесе още една беля: Прохор се мяташе в треска.

Черкезинът е сърдит и мрачен. Дявол да го вземе! Трябваше да оберат тунгуса, да му вземат кожената дреха. Ако го срещнеше сега, черкезинът заедно с кожуха би му смъкнал и кожата. Кръв? Какво от туй, че ще се лее кръв? На̀, той, Ибрахим-Оглу, сега седи по лек бешмет сред снеговете. До огъня е топло, но когато тръгне за дърва, ръцете му се вкочанясват, студът пробожда тялото му. О, да можеше да срещне тунгуса, сто тунгуси! Ако на тайгата й трябва жертва, всичките би ги натръшкал с ей тоя ханджар. Като слънчогледови пити биха летели от раменете рунтавите глави, само и само да остане жив неговият млад джигит.

Но джигитът стенеше и с всеки изминат час му ставаше все по-зле…

— Ибрахим, миличък… Дай ми още хинин!… Завий ме.

Така се нижеха дните — дълги, безкрайни. Сипеше се, без да секне, упоритият сняг, сякаш там, на небесата, твърдо бяха решили да затрупат тайгата с преспи чак до върховете на дърветата. Ибрахим с ожесточение и неизречени псувни разгребваше снега с широка лопата. Скоро около лагера им се издигна висока като крепост снежна стена. Черкезинът е по бешмет, по-топла дреха нямаше. Стегнал здраво качулката, от която надничаха само върхът на побелелия му нос и лявото око, черкезинът изнемогваше от тежката работа, потеше се. Но яките китки на ръцете му премръзнаха, подуваха се от студа, а когато ги топлеше на огъня, боляха непоносимо.

Той с голям труд размекна над огъня брезента криво-ляво измайстори колибка като тунгуски чум. Огънят пълнеше с дим това кукленско убежище с отвор отгоре. Очите на Ибрахим сълзяха и той кашляше, Прохор се задушаваше. А когато отмятаха края на брезента, за да влезе чист въздух, в чума пропълзяваше студът. На Ибрахим мъчително му се ядеше. Но нямаше нищо за ядене. Остатъците от булгура пазеше за Прохор, самият той изгризваше дневно по едно малко сухарче и пиеше безкрайно количество силен чай.

— Хайде, джигит, хапни си… Кашата е първи качество. Лапай повече, заякнеш!

— А ти?

— Сит съм… Яж, не се бой… Имаме по много от всичко.

Ибрахим тайно преглъщаше слюнките си, а когато Прохор се мушваше под ямурлука му, чаткаше със зъби като изгладнял язовец.

А времето пълзеше бавно. Снежната надгробна могила край палатката растеше бързо. Границите между мъчителните дни се заличиха — сивата нощ незабелязано се сменяше от сив снежен ден.

Прохор оздравяваше бавно. Духът на Ибрахим изпадаше във все по-дълбоко униние. Отвсякъде се усещаше смъртта и глухото натрапчиво скърцане на зъбите и непрекъснато глождеше съпротивяващата се човешка душа. В помътнелите затъпели очи на черкезина ту застиваше безумна мъка, ту пак се раждаше непреклонна воля за живот. Тогава целия го обхващаше нервен пламък, той припряно си слагаше саморъчно направените ски, изпълзяваше навън и изнемогвайки от студ, тътрузеше изгладнелите си крака по пухения покров на зимата с надеждата да улови нишката на живота, която съдбата, току-виж, му подхвърли. Но тъмната тайна на смъртта хвърляше в сърцето му лед: наоколо беше мъртво и пусто. Убит, смазан се прибираше черкезинът, вмъкваше се под надгробната могила и дълго, безкрайно дълго седеше навъсен, неподвижен, тъпо поглеждайки бълнуващия насън Прохор.

Когато се свършиха всички припаси, черкезинът равнодушно каза на младежа:

— Хайде, Прошка, да мрем. Загубени сме, Прошка!

Прохор смаян се втренчи в кокалестото неузнаваемо лице на другаря си, понечи да каже нещо — езикът не го слушаше, понечи да заплаче — нямаше сълзи. Брадата му заподскача.

— Майчице!… Мила майчице!…

Свря се под ямурлука, сви се на топка и млъкна. Само се секнеше.

Изведнъж черкезинът скочи и внезапно изчезна от палатката като нощна котка. Нещо едва доловимо изпращя и въздъхна в далечината. Черкезинът наостри уши. В небето леденееше мътният лунен кръг. Беше тихо. Тъмна, неясна сянка се мержелееше край гората.

Със студения ханджар между здраво стиснатите си зъби чрекезинът кръвожадно пълзеше напред, като се заравяше в преспите. „Елен“ — трепкаше в мозъка му. Вирнал нагоре голямата си глава с клонести рога, еленът глождеше кората на младите трепетлики. Близо е. Очите на черкезина кръвясаха, станаха остри като ханджар. И по острието на запотения, стиснат между зъбите му ханджар течеше слюнка. Еленът стоеше обърнат с единия хълбок към черкезина. От ноздрите му на струйки излизаше пара. Слаб ветрец духаше откъм животното: еленът не можеше да надуши пълзящия към него враг.

Черкезинът си избра едно място под лявата плешка, хвърли се напред и заби ханджара чак до дръжката в сърцето на залисалото се животно. Подивял отекващ вик, който разтърси цялата тайга, двуметров скок на черната сянка нагоре, удар с копитото, нечий дяволски кикот, звънчета — и всичко се размъти в очите на черкезина. Едновременно с тежкия стон той едва можа да си поеме дъх и загуби съзнание.

Щом се свести, бързо опипа ръцете си — топли са. „Аха, преди малко, значи“. Нещо го преряза отдясно. Черкезинът се помръдна и извика: остра болка мина като нож по нервите му. Той мушна ръка под заледения бешмет, опипа се. Ребрата му бяха цели, но ризата му беше прогизнала от лепкава кръв. „Аха, с копитото ме е пернал, шейтанът му с шейтан!… Дребен работа…“

Миришеше на сняг; на схватка, миришеше на смърт.

„Животното! Къде е животното?“ — мигновено проблесна в главата му и веднага уталожи болката. Луната беше все така мътна и се усмихваше. Черкезинът се изправи, здраво притисна с длан дясната си страна, преви се и тръгна по дирята. Пряспата беше дълбоко разровена и заедно с мъха беше разхвърлян снегът.

На полянката, навирил задните си крака, целият сгърчен от агонията, се търкаляше убитият елен.

— Якши! Якши! — тихо, страшно, като побъркан разсмя черкезинът и забърза назад, към палатката. Из пътя често се спираше и простенваше кратко.

— Прошка! Ще живеем! Двеста кила говеждо имаме!… Шишчета имаме, лой имаме!… Цх!

Прохор в унес пъшкаше под ямурлука, без да му отговаря.

Черкезинът намота стегнато около гърдите си един мръсен пешкир и пак излезе в тайгата. Малко преди съмване се върна с голямо парче месо и с пухкавата кожа.

През делия ден, без да угасне, горя огънят, котелът с варено месо вдигаше вкусна пара. Прохор безразлично гълташе горещата храна. А Ибрахим ядеше алчно до затъпяване. Очите му станаха мазни като на преял звяр и примижаваха сладко; той се оригваше звучно. Пак настана нощ.

Сънят на черкезина е здрав, непробуден: екналият в нощта див вой и давене не бяха в състояние да го прекъснат. Ала Прохор надигна изпод ямурлука замъглената си от кошмари и бълнуване глава и дълго се вслушва в странните звуци — буря ли има, дяволи ли се боричкат, — и все не можеше да разбере какво става там, в тайгата.

Заранта Ибрахим, щом се събуди, пак почна да яде. Изгладнялото тяло ненаситно искаше храна. Железните челюсти на черкезина работеха равномерно, съсредоточено. След като нахрани Прохор със силна супа, той започна да обработва кожата на животното, мачкаше я, усукваше я и остъргваше с острието на ханджара си грубите пуздри. В ребрата си усещаше нетърпима болка, от която искри му изхвърчаха от очите. Но черкезинът скърцаше със зъби и сдържаше стоновете си, за да не тревожи Прохор. Той казваше:

— Сега ти, кунак, ще си имаш шуба… Конец има, игла има. Якши… Сега, кунак, студът нищо не може да прави на нас! Месо има. Оздравявай — и тръгваме… Направо вървим, тунгус намерим… Ако не намерим — пфу! — сами излезем.

На Прохор му се искаше да прегърне здраво тоя човек с изгърбен нос, с голям плешив череп и гъсти рунтави вежди.

— Никога няма да се разделя с теб… Ако не беше ти, щях да загина… Сега знам какво е верен приятел.

Днес Прохор е по-добре. Победената от младата сила болест си отиваше. Прохор се ококори. Само да заякне, да се оправи съвсем — ще може и на дявола да излезе насреща. Ще си направят с Ибрахим шейна, ще я натоварят с еленово месо и — напред ходом-марш.

— Ура, Ибрахим!

Привечер черкезинът криво-ляво довърши шубата.

— Да ти е честита бобровата шуба… Същински лугър, същински лисица… Дай ямурлука на мен, ха-ха, сега студ — пфу! Запали огъня, сега ще донеса месо: еленови устни варим, бъбрек в лой пържим. — Черкезинът от удоволствие замижа и здравата се изплю. — Тръгвам.

Прохор облече съшития надве-натри еленов космат кожух и изпълзя от малкия си затвор също като голяма, изправена на задните си крака мечка. Той отдавна не беше излизал навън и чистият студен въздух го задави. Очите на младежа са възпалени от пушека. Болестта ги е натикала дълбоко в орбитите и на лицето му се вижда отпечатъкът на някаква особена душевна чистота.

Той прекрачи високия снежен вал и се огледа. На земята и в небесата цари чужда, студена зима. Дърветата приличат на призраци — бели, мъхести, заскрежени. Те се притискаха едно до друго и с таен страх гледаха изпод белите си пухкави клони човека: само да помръдне човекът, само да викне, и те ще се разпаднат на бял прах. Но човекът стоеше неподвижно, мълком. Той никога не беше виждал бяла сребърна гора и погледът му беше замрял в благоговейно съзерцание. Бяла къдрава гора, бели далнини, белезникаво, леко позеленяло на запад небе. Бялата месечина ставаше по-ясна, сребриста, сякаш незнайна ръка припряно изстъргваше от нея ръждата. И някой взе да запокитва по небето бледи звезди, отначало скъпернически — по две, по три, после с пълни шепи, както орачът пръска новото зърно.

Когато измамните елмази замъждукаха по целия простор и снежната далечина започна да искри, Прохор се сепна, трепна от ободряващия студ и пак се прибра в палатката при буйно пламтящия огън.

— Ох, каква благодат, колко било топло с шуба! — каза си той, докато се събличаше, и сърцето му преля от нежна благодарност към мрачния черкезин. — Но защо още го няма? Да не му се е случило нещо? — попита той смолестото чуканче и без да получи отговор го хвърли в огъня.

Ръката му се пресегна към бележника. Пръстите прехвърляха изписаните страници, погледът разсеяно се плъзгаше по тях.

„1898 година. Струва ми се, краят на октомври. Датата не знам — взе да записва Прохор, приведен ниско над огъня. — Болестта ми като че ли мина. Полека-лека започвам да се оправям. Може би ти, майчице, си се помолила за мен? Не тъгувай, скоро ще се видим. Толкова ми се иска да те прегърна час по-скоро. Поне на книга да си поприказвам с теб, мила. Толкова далеч съм от теб, че и с топ да гърмя, пак няма да ме чуеш. Жив съм, жив съм, майчице! Тате, жив съм! Не тъгувайте. Сега ще допиша страницата, ще я откъсна и ще ви я пратя по вятъра. Или ще ви се присъня. Майчице, защо не те сънувам? Ибрахим, приятелю мой! Ти уби елена. Ние щяхме да умрем от глад — знам, че нямаме запаси. Каквото и да ми приказваш, Ибрахим, миличък, знам, че и булгурът, и сухарите са се свършили. А сега, слава богу, сме сити. Месото ще ни стигне за половин година. Майчице, ура! Викай ура! Твоето момче е живо и здраве. Скоро ще се завърнем при теб и ще пием чай с баници и сладко. Лека нощ, майчице! Струва ми се, че идва моят избавител, верен приятел и слуга.“

Наистина отвън се чу пъшкане. Отметна се платнището на палатката, Ибрахим влезе пълзешката. Той седна до огъня, обхвана коленете си с ръце, прегърби се. Прохор го погледна. Очите на черкезина бяха мътни, блуждаеха и цялата му свита, смазана фигура изведнъж разтревожи Прохор.

— Какво е станало? — тихо попита той стреснат.

Черкезинът мълчеше. Развърза качулката си, свали рунтавия си калпак и продължи да седи до огъня, сгушил глава между раменете.

— А къде е месото?… Не е ли време за вечеря?

Черкезинът продължаваше да мълчи, объркано плюеше от време на време в огъня, най-сетне заговори с глух, разтреперан глас:

— Не намерих елена.

— Какво-о?!

— Що викаш? Не го намерих, ти казвам… Не… Тъмно стана… Утре.

На Прохор много му се ядеше.

— Каша свари, Ибрахим.

— Няма каша! — сърдито викна Ибрахим.

— Тогаз дай сухари… Чай свари.

— Няма сухар! Няма чай. Нищо няма. Те това са последните две клечки кибрит. Като ги изгорим, какво правим?

Той говореше така, като че ли се караше, отсечено, рязко и подчертаваше всяка фраза със свиреп, кос поглед към Прохор. Нежното чувство, което Прохор хранеше към него, неочаквано се накърни и на Прохор му стана обидно до болка.

— Защо се сърдиш? Болен ли си? — тихо, но укоряващо го попита той.

— Не твоя работа!

Огънят пращеше унило, по стените на палатката пълзяха безплътни сенки, до опразнените торби се издигаше куп изглозгани кокали.

— Спи! — заповяда му черкезинът. — Утре ще се отървем… Утре ще имаме всичко… Днес — спи! Дълбоко спи… — Той въздъхна, затвори очи и притисна чело в коленете си.

Сърцето на Прохор изтръпна, изстина. Мрачно предчувствие впи зъби в душата му. Той не се решаваше да подпитва Ибрахим, за да разбере цялата истина. А и за какво му е? „Спи!“ Как да заспи в тоя ужасен час? Какво ще стане утре? Нима тайгата ще ги смаже?

Студени тръпки разтърсиха Прохор. Отначало затракаха зъбите му, после треперенето премина от раменете през цялото му тяло, към краката: той целият се тресеше и подскачаше, без да може да се овладее. Зави се хубаво презглава с еленовата кожа, която смърдеше на вкиснато и на прогнил мъх. Но треската продължаваше да го разтърсва със същата сила.

„… Не, не може да бъде, не може да бъде. Ибрахим просто го е прихванало нещо. Утре всичко ще се изясни, утре те бодро ще тръгнат на път. Напред, на запад, към Крайск!… Тю, дявол да го вземе… Защо се тресе целият? Да имаше сега едно канче чай… С ром. Ужасно ми се яде. Ей, Ибрахим!“

Под шубата е топло и глухо.

Плават над тайгата минутите и часовете, минутите надничат под шубата и всеки миг се разраства в час. Безкрайно мудно се точи времето. Нещо средно между сън и бодърствуване, нещо тежко, досадно се мърда под шубата, притиска младата глава, гложде уплашеното сърце. Може би вече е сутрин? Или още не е свършила нощта?

„Вълци“.

Сиви, изпосталели, святкайки с гладни очи, вият вълците. Седем вълка.

— Вълци! — извика Прохор и се събуди. Той надигна едва-едва шубата и замря. Проточено започваше един див, самотен вълчи вой, после цялата глутница излайваше отсечено и започваше да му приглася. Някъде близо, съвсем близо. „Ще изядат коня. Ще изядат всички крави, овце, телета. Какво чака тате?… Ей, ставайте!…“

— Вълци! — дойде на себе си Прохор, отметна шубата и се втренчи в жалкото платнище на дотегналата му палатка.

— Ибрахим… Вълци… Ще изядат нашия елен… Ей!

Ибрахим продължаваше да седи пред огъня, изгърбен и скрил лице в дланите си. По едно време той повдигна глава и каза, гледайки младежа в лицето:

— Спи, кунак. Туй не вълци. Вълк в тайга няма… Това вятърът. Спи.

— Какво е станало, Ибрахим? Говориш, като че ли плачеш. И очите ти са едни такива… А?

— Мой не плаче. Лъжеш. Мой никога не плаче.

Той засумтя, изсекна се и излезе навън.

„Вълци са това — твърдо реши младежът. — Ето какво било… Преди малко виеха, сега пак… Оплюскали са месото. Затуй Ибрахим е като смазан…“

Вълчият вой ту се отдалечаваше, когато духнеше вятър, ту се чуваше наблизо, писклив, настървен. На Прохор му се счуваше, че към воя на зверовете се преплита обезумял човешки стон. Не, пищят му ушите, болестта се разхожда из главата му; разбира се, Ибрахим няма да стене така. Силният вятър разлюля палатката. Цял облак сняг се завъртя и нахълта през отвора над огнището. Внезапно тайгата забуча. Влезе Ибрахим, твърд, решителен. Две дълбоки бръчки се бяха врязали между разперените му вежди, устните му бяха здраво стиснати.

— Виелица. И сняг заваля — отсечено каза той. — Нищо, дръж се, джигит. — Той клекна до Прохор, сложи ръка на рамото му и го загледа с трогателна нежност в очите.

— Какво става, Ибрахим, миличък?… Закъсахме ли?

— Якши…

— Яман?

— Якши, якши! Ребрата ми са яман… Боли ме… Кокал боли, ребро… — Ибрахим засумтя, веждите му се вдигнаха нагоре, той уморено затвори очи и пипнешката, като слепец, плъзгаше длан по главата и раменете на младежа:

— Аз те обичам, Прошка… Обичам те… — Тези думи излязоха от устата му като мъчително скръбна въздишка, сякаш той завинаги се разделяше с Прохор — Обичам те…

От вълнение Прохор дишаше пресекливо. Той целуна набръчканото, мъдро чело на черкезина и пряко воля се заслуша в себе си: сега всичко в него се разтърсва, мята се. И също като агне пред вдигнат нож Прохор доверчиво гледа властелина на съдбата си. Но сърцето му замира, сърцето му долавя нещо — страшно, неотвратимо, — което звучи и в донасящото се джавкане на гладните зверове, и в нарастващото злобно бучене на гората.

— Спи!… — каза черкезинът с отново придобил твърдост, решителен глас. — Здраво спи, не се събуждай.

И от огъня още веднъж подвикна на лягащия Прохор:

— Сбогом, Прошка!… Сбогом, джигит… Сбогом!…

„Какво значи това сбогом? Защо сбогом?“ — силеше се да попита Прохор и не можеше.

Прохор лежеше под шубата с отворени очи. Мяркаха се мрачни, къси, бързи като криле на бързолетни птици мисли. В шума, в говора на тайгата се бяха родили тия плашещи мисли; с шума, с писъка и грохот, те стигаха до сърцето му, опустошаваха сърцето, изтръгваха от сърцето стон. Обхвана го убийствена мъка. И всички тия чувства, всички откъслеци от неясни полузвуци-полудуми някой събираше в здравата си шепа като обърканите поводи на подлудяла буйна тройка и ги теглеше до болка, шибаше и настойчиво искаше: „Да ям.“ Неукротим смучещ глад.

„Да ям!“

Но нямаше нищо за ядене. И утре няма с какво да зарадват, да залъжат стомасите си. А вдругиден?

„Сбогом, Прошка… Сбогом, джигит.“

Черкезинът точеше ханджара си.

През шума, през нарастващото бучене и ломотене на тайгата Прохор ясно чуваше — черкезинът точеше ханджара.

Дзъкащ, познат звук. Блестящ, студен, пламенен, червен — тоя звук пропълзява като змия под шубата, присвива очи и гледа Прохор със стъклено, остро като жилото на комар око.

„Дзък, дзък… Сбогом, джигит“.

„Черкезинът ще си наточи ханджара, ще убие елен… Ще домъкне елена в палатката… Огън, топлина“. Прохор се усмихва, бълнува сладко и дзъкащият железен звук го унася, той потъва в съня, в нищото.

Древната като човека стомана на острието е уморена от живота, уморена е от живота и душата на черкезина, също толкова древна като стоманата на острието.

Черкезинът точеше ханджара си.

Трябва да стане още по-остър. Опитва го на един косъм: не, тъп е ханджарът. Трябва да стане по-остър, още по-остър. Пламналият поглед, мозъкът, душата — всичко пламти скрито като подземен пожар в тайгата. Стоманата е бяла, с жълто-син отблясък по краищата, стоманата е жива, премъдра, стоманата е вярна в могъщата ръка, убиваща от обич. Едно рязко, режещо замахване с ханджара — и…

— Ох, джигит, джигит!…

Капки пот се търкалят по гърбавия нос, към черната, гъста, занемарена брада. И когато Ибрахим пряко сили си поема дъх, стегнатата пружина на душата му се отпуска, прекрачилата прага на живота мисъл охладнява, връща се на мястото си душата, ясно вижда неизбежното.

Устните шепнат:

— На теб ще ти е лесно, Прошка… А на мен какво ми е? Ох, ох, Ибрахим-Оглу!… Къде е твоят Кавказ, къде е виното, лозето, дъхавият бадем? Аллах-аллах!…

Той се оглежда наоколо с мътни очи, ръката му опипва превързаното място, където ту тъпо, ту остро го боли строшеното ребро.

— Кой е заселил тайгата с вълци? Проклет да е! Кой ни изостави тук да мрем? Проклет да е! И още веднъж, и още веднъж. Три пъти проклет! Цх!

Втренчи многовиждащите си в тоя час зорки очи в огъня, в последния огън в тайгата, последната искра живот. И цялата му житейска съдба се разгърна пред него като бял, изцапан от осаждени пръсти свитък. Сиромашко момче — пастирче на чужди стада, там, в родните му кавказки планини. Млад, силен джигит, най-добрият ездач и стрелец измежду всички момци в околните аули. Бурната му като кипнала кръв любов към една черкезка: държаха я заключена с двайсет катинара, но той пак я отвлече и гонен от рояк куршуми, я докара с коня си в своята бедняшка колиба, обсипана с планински цветя.

Но ето че белият свитък на живота му се върти, гърчи се като брезова кора в огън: черни сажди гъсто покриват белотата и животът на черкезина става студен като старо пепелище. Свещена мъст, ханджар, кръв. И черкезинът, разделен от любимата му жена, се венча с железния венец, в оковите, в каторгата за цели десет години. Глад, камшици, вериги, мрачните Акатуйски планини. О, проклет да е часът, когато се е родил! За какво? Къде си, жено?… Къде си, стара майко? Къде сте, зелени лози, рози, горещо слънце, гъсти чинари, песни, танци край огньовете под звъна на ханджарите? Къде си, син лазур и мълнии, и грохот на гръмотевицата в родните планини? Ех! Всичко се разпръсна като сън…

Натежалата от мисли глава на черкезина клюмва към сънения огън, лулата изпада от устата. Черкезинът се хваща за сърцето, стене.

А зад заледената палатка му приглася с лют плач ледената виелица, запраща в огъня остри снежни игли. Студено е. Огънят ще угасне, кибрит няма.

— Сбогом, джигит!… Прости ми, джигит… Спи дълбоко…

Черкезинът сепнато вдига глава, стисва лулата между зъбите, с рязко движение завърта ханджара над плешивата си глава и го забива отвесно във въздуха:

„Цх! Само тъй…“

Целува студеното острие и го пуща в канията. И заедно с ханджара в голия здрач потъва цялата му душа.

Спасение няма. Тайгата няма край. Угрюм-река вече няма да грабне бързата им ладия.

— Сбогом, джигит!

Изведнъж страшно и рязко зави всичко наоколо: бурята се развихри с необикновена сила. Един напор на вятъра подхвана жалката им палатка също като сапунен мехур, шибна яростно платнището и го отхвърли настрана. Вихърът из един път засипа огъня със сняг и настана мрак.

Чуваше се само как реве виелицата, как изтръгва дървета заедно с корените и ги поваля с трясък на земята. Ревяха мечки, пролайваха лисици, белобрадият студ пъшкаше, докато измъкваше червендалестата си мутра изпод коренището: „Почакай… почака-а-ай… У-уууу…“

Надгробната снежна могила ту се изравняваше със земята, ту пак израстваше, безкрайни бесни спирали се въртяха из целия свят, бурята кършеше огромни клонаци и като птици ги гонеше през пространството. Всичко се обърка в безкраен хаос.

Черкезинът се закашля, взе да върти глава — виелицата го задушаваше. Едва поемайки дъх, той напипа ханджара и с отчаяна решимост отхвърли шубата от дълбоко заспалия джигит:

— Ха! — блесна ханджарът…

Бурята изкореняваше дърветата и като суха трева, с шум, с вой отнасяше отвъд реката жалките им отломки. Бушуващият ураган превиваше тайгата доземи. Всичко наоколо беше побесняло. Тежко на слабия, тежко на силния, на живия, когото е настигнала тая убийствена нощ.

Втора част

1

Червен, подпухнал, с треперещи дебели пръсти, от върховете на които сякаш струеше спирт, Пьотр Данилич Громов разпечата телеграмата и премести очилата си от челото на носа; Маря Кириловна го гледаше със страх и цялата се тресеше.

— Ама че работа! — с немощен глас каза търговецът; бузите му трепнаха и почнаха да пребледняват. — Излиза, че наш Прошка е изчезнал!… Ама че беля!… Телеграмата е от губернатора…

Маря Кириловна се хвана за главата, падна с вик на колене, зарови лице в плюшеното кресло и се разплака горчиво.

— Чакай! Чакай? Първо чуй какво пише… Може още да е жив.

И зачете на висок глас подскачащото в ръцете му — толкова важно и горчиво късче изписана хартия:

„Според донесението на тамошния пристав през Манастир и околностите му пътниците не са преминавали нито с лодка, нито пеш. Към издирването им можем да пристъпим чак през януари, когато край езерата ще има панаир и туземците отъпчат с елените си пътеки. 13013.

Вицегубернатор Нолде.“

— Видя ли? Стига си вила, Маря!… Млъкни де!… Казват ти: не са преминавали нито с лодка, нито пеш. Може тепърва да минат.

— Да, ама къде са? — вдигна Маря Кириловна скръбното си, мокро от сълзи лице.

— Къде са, къде са!… Господ ги знае… Може назад да са се върнали. Ще видим дали Груздев няма да съобщи нещо… Или пък Метельов… Всичко е в божиите ръце… Чудя се тая цифра какво ли значи.

Той отиде в ъгловата стая, където по-малко се чуваха стоновете на Маря Кириловна, и крачейки напред-назад, взе да си повтаря объркано:

— „13013“… „13013“… Какво ли може да значи туй? Отъпчат с елените си пътеки, „13013“… Нищо не разбирам… Боже, боже!

Извади от джоба на сакото си плоска манерка с водка, отвинти металната чашка, пийна си.

— „13013“… Може би толкоз пари искат пустите му тунгуси?… Няма да бъде… Ще имат да вземат! Нека за своя сметка отъпкват, ако искат. Ах, Прошка, Прошка!… Божичко милостиви!… Голям глупак съм. С какъв плешив дявол пуснах момчето, с каторжник… „13013“… Трябва да повикам Иля.

На пръсти, с извити навън пети, дребничкият продавач влезе при господаря си и препрочете няколко пъти телеграмата.

— Е, какво ти е мнението, умнико? — попита го Пьотр Данилич.

— Мнението ми е отлично — тръсна Иля къдриците си.

— Например?

— Например — живи и здрави са. На резиденция са в някоя тунгуска юрта. И никакви известия не могат да изпратят. Ако рекат по врана или по гарга например — няма да приеме. Аз вече ви казвах. А като пукне пролет, току-виж, доплуват като циркулация. Коментарът е излишен.

— Хм! Да речем, че е тъй. А какво означава „13013“?

— „13013“ ли? — Продавачът взе да кашля в шепа, да бърчи чело, да мръщи вежди. — Представете си, не мога да ви дам ясен отговор.

— Неясен ми дай тогаз!

— Тоест не мога да измисля… Печатна грешка трябва да е.

— А дали губернаторът не иска пари? Един вид за издирването? Няма да дам.

— Как е възможно?! Човек ако потроши такава финансова сума, може да се побърка!

— Няма да дам — твърдо каза търговецът и изпи още една чашка.

Той дълго се разхожда сам, поглеждайки към нажежената до червено печка и тътрейки по пода високите си, до над коленете, валенки.

— „13013“… „13013“… Трябва да ида при попа.

Той бързо си наля трета, прекръсти се, изпи я.

— Такива ми ти работи… Боже, боже!

През дебелия скреж на прозорците надничаше снежнопухкавият, люто мразовит ден.

Пьотр Данилич замина за околийския град. Анфиса осиротя. На сърцето й е безрадостно и тревожно. Стана й жал за Прохор, дълго плака за злата му участ. Всяка вечер, чак до среднощ хвърляше Анфиса карти, опитваше се да узнае далечната му съдба и все лошо излизаше, накрая оставаха все черни карти. Ох, боже, боже! Редно е да отиде при Маря Кириловна, тя, клетата, сигурно се топи, ама как да иде? Току-виж, не я пусне в къщата си, вземе, че й рече: „Вън!“

Така прекарваше тя времето си в душевни терзания, а Пьотр Данилич препускаше без почивка с пощенски коне.

— Момче, я да откачиш звънчетата. Не ми е до звънчета сега — заповядваше той на кочияшите и през целия път седеше мълчалив и мрачен.

С натъжени очи оглеждаше сребърната далечина, изплаващите от студените мъгли гори, пълната, заградена с широк пръстен луна — и навсякъде му се привиждаше Прохор: ту хвърчи по кипналите вълни на Угрюм-река; ту, прегърбен под тежък товар, се плъзга със ски по преспите; ту изнемощял пада и се вкочанясва.

Пьотр Данилич пъшка, кръсти се:

„Свети апостоле Прохоре! Не го оставяй да загине!…“

Но скърцането на шейната му казва: „Сбогом, тате… Сбого-о-ом…“

С такива тежки мисли, в които виновната му душа се мяташе като треска в морето, той измина целия път…

„Сибирска странноприемница“ — единственият в градчето хотел, пред който спряха покритите с пяна в мразовитата нощ коне, се помещаваше в една безобразна като зандан, влажна и студена тухлена сграда. Грозен, приличащ на огромен самовар газен фенер над входа, скърцаща врата с пискливо мандало и кънтящ здрач в тесния, вмирисан на гнилоч коридор.

— Ей! Има ли хора тук? — провикна се Пьотр Данилич и като не получи отговор, тръгна по коридора, като нарочно тропаше с подшитите си с гьон валенки. Тишина и мрак.

— Хайде да думкаме по вратите на стаите — каза той на кочияша и те едновременно започнаха да блъскат с юмруци и с крака по вратите на всички стаи подред. От една стая се чу груб глас:

— За какъв дявол хлопате?

— Къде е слугата? — зарадва се Пьотр Данилич.

— Аз откъде да знам!… Ама че глупак…

— Питам къде е слугата!… Няма на пътя да нощувам, я… Аз съм пътник, Громов се казвам, търговец.

— Като ти изляза, ще видиш един търговец Громов… Ще ометеш пода! — озверяваше се гласът зад вратата. — Чакай само да си намеря гащите… Сега, сега!…

— Хайманосват по нощите всякакви — неочаквано се развряка зад същата врата една жена. — Не те оставят да се наспиш… Дяволи проклети!…

Пьотр Данилич им тегли една руска псувня и с проклятия задумка по вратата на съседната стая. Но в този момент в дъното на коридора заскърца несмазана врата и един писклив глас се обади:

— Кой вдига скандали там? А?

— Слугата ми трябва — тръгна търговецът към гласа с куфар в ръката.

— Кой? — отново попита изплувалият от мрака човек, наметнат с овчи кожух.

— Трябва ми слугата!

— За кво?

— Стая искам!

— Стая ли, казваш? Да нощуваш, значи?

— Ами да.

— Сам ли си или с някоя уруспия, да му се не видяла и намярата?

— Разбира се, сам! Аз съм пътник.

— Тъй речи де. Стаи имаме всякакви… На теб за колко пари ти трябва? Имаме по трийсет копейки. Има и по-скъпи… Най-хубавата, двойната, е за рубла.

— Дай ми най-хубавата!

— Върви подире ми, гусин пътник! Само че внимавай, да не си праснеш челото… Тук една греда падна… Толкоз време дърводелец не можем да намерим. Ама че град!… На туй му викат град… А чорбаджията лежи в пандиза. От две седмици лежи. Сбиха се с кмета и му повреди брадата и лявото око. А ти откъдешен си? За какво си пристигнал? Масло да не си докарал? Или си някой голям чиновник? Случайно да си доктор? Не знаеш ли живеницата с какво се цери? Един ми препоръча калина, а някакъв скитник беше се завъртял тъдява, рече ми яйчен сапун с чай да пия. Тоест да изпия десет-петнайсет чаши и — под кожуха… Хубавичко да се изпотя, значи… Опитах, ама душата ми не приема. Кажи-речи, една седмица повръщах. Мислех, че ще пукна, да му се не видяла и намярата…

Бръмчейки гъгниво като досаден бръмбар, човечецът мъкнеше търговеца подире си. Изкачиха се по някаква тайна стълба с разкривени стъпала, повървяха пипнешком по мъртвия коридор, най-сетне човечецът се спря, тикна в ръцете на Пьотр Данилич канещата свещица, измъкна от джоба си огромен допотопен ключ, с който човек можеше и вълк да претрепе на място, навря го в дупката на бравата и взе да го върти. Но вратата не се отключваше. Човечецът се разкрачи, зажумя, озъби се, от което завързаното му през ушите с червена забрадка личице придоби страдалчески израз, запъшка тежко и затанцува без полза пред омагьосаната врата.

— Пфу! — вбесено плю той върху десния ботуш на търговеца и изписка: — Я сега ти… По си як от мен.

Търговецът запретна ръкави, плю си на шепите, вкопчи се в грамадния ключ и започна да го върти и друса и тъй и инак, вдигайки страшен грохот, сякаш каруца препускаше по калдъръм.

— Чакай, гусин пътник, да донеса я газ, я масло. Трябва да я смажем. Тогаз по-лесно ще се отвори. Ох, текат ми ушите.

Докато той отиде и се върне, разяреният търговец успя да счупи ключа.

— Ами сега?

И двамата — човечецът и търговецът — се гледаха с недоумение като два истукана.

— Ще трябва в друга стая — посъветва ги по едно време кочияша.

— Вярно бе! — весело викнаха и двамата едновременно — и търговецът, и човечецът. — Какво се напъваме на вятъра?

— Може и в друга — каза човечецът. — Свободни стаи имаме колкото щеш. Само че онез са по-прости. Струват осемдесет копейки сребърни и ще си имаш главоболие с дървениците, да им се не видяла и намярата…

— Много дървеници ли има? — попита загубилият търпение търговец.

— А бе не че са кой знае колко, ама има… Всичката кръв няма да ти изпият…

Кисел, влажен въздух лъхна търговеца. Той повъртя нос и рече:

— Ама че карцер!… Виж какво: запали веднага печката, затопли самовара и ми донес вечеря. Нещо като чорба, овнешко, каша… Ако има пелмени — и пелмени ми донес.

Човечецът го гледаше смутено, примижавайки ту с дясното, ту с лявото око, и го прекъсна с уплашен глас:

— Тоест имайте любезността, нищо такова не може да се намери при нас… И готвачката е кьор-кютюк пияна…

— Веднага я събуди!… Гладен съм като вълк…

— Тоест тя даже умря… Да й се не видяла и намярата. Тъй че не може… Спиртът я изгори отвътре. Вчера я откараха в полицията. За анатопсия.

Търговецът изгледа човечеца с убийствен поглед и каза късо:

— Глупак!

От по-нататъшните обяснения се оказа, че в кухнята троха не била останала и самият човечец от два дена вече бил само на хляб, но и него е изял. Ядосаният Пьотр Данилич поривисто си нахлупи калпака и пипнешката излезе от хотела, за да си купи в съответствие с развилнелия се апетит най-малкото един наръч франзели.

— Надали ще сполучиш — унило долетя до него гнилият глас на човечеца. — Сега всички са изпозаспали… Девет часа наближава. Кучетата ще ти прегризят гръцмуля. Отвързани са.

Затъвайки в девствени преспи — нощта беше снежна, непрогледна, — търговецът, целият запотен, страшно ядосан от присвиващия го глад, тръгна по улицата, като се проклинаше, че не се е сетил да се запаси с храна някъде по пътя. По едно време пак му дойде наум за безследно изчезналия Прохор, но човешката природа бързо стъпка всичко и сега едничката му мисъл беше — да яде, да яде колкото може повече, на всяка цена!

И барем да се мернеше някоя жива душа. Всички сякаш бяха изклани, прозорците тъмни, дори кучетата спят като пребити, а е едва девет и нещо.

За миг изплува луната, в мътната й светлина се замержеля бяла двуетажна къща.

„Аха! Данъчното… Точно в центъра съм… Катедралата…“

До една широка порта седеше на пейката нещо като огромна копа. От нея на кълба се вдигаше пара като от тунгуска юрта. Пьотр Данилич се досети, че това е пазач. Наистина: навлечен най-малко с два кожуха, обърнати с козината навън и нахлузени един връз друг, в огромни валенки, натикани в галоши, с които като с лодка човек смело може да преплува коя да е река, нощният пазач приличаше на допотопно чудовище, а на всичко отгоре спеше като мъртъв.

Когато на Пьотр Данилич му омръзна човешки да буди спящия, той го сграбчи за заскрежената огромна, вдигната като гюрук яка и го събори на земята. Пъхтейки и претърколвайки се от единия хълбок на другия като стелна крава на лед, пазачът все не можеше да стане. Като гледаше тоя безпомощно мърдащ ръце и крака хипопотам, глупавата му шапка и ръкавици, ушити от кучешки кожи, люшкащото се клепало с камъче и калаената, вързана на шнур свирка, Пьотр Данилич от сърце се разсмя.

— Туй се казва пазач!… Бива си те!

— Ох, бащице, я ми помогни… Направи тая добрина.

Пьотр Данилич го изправи на крака.

— Сега ми дай тоягата… Не мога се наведе — като влязла в капан стара лисица жално заскимтя старецът.

Търговецът му подаде тежката чепата дряновица.

— Ох, благодаря ти, бащице, жив да си! — И пазачът си смъкна ръкавиците и внезапно перна смаяния търговец с дряновицата по главата.

— Какво те прихваща, дърт дяволе?!

— Пада ти се! Друг път да не правиш скандали по нощите. Разбойник с разбойник…

Старецът засвири със свирката и заудря клепалото, а с мътните си тесни очички взе да оглежда прилично облечената фигура на застаналия пред него човек.

— Ти как смееш бе, дърт дяволе?! Утре ще те обадя на полицейския началник… Аз съм търговец!

— Търгове-е-ц? — проточи старецът: от гърдите му се изтръгна съкрушена въздишка. — Щом е тъй, върви си по пътя… Не се бой… Няма нищо. Ти от кои беше?

— Громов се казвам. Къде мога да се наям?

— Громо-о-в? — смая се старецът, дойде по-близо до Пьотр Данилич и се загледа втренчено в лицето му. — Да не би да си от тайгата?

— Оттам съм. От тайгата.

— Ама работа!… Покорно благодаря. Излиза, че си на Данило син. Какво, дядо Данило жив ли е още?

— Помина се.

На Пьотр Данилич му се искаше да прекъсне грубо разговора, но в него трепна надеждата, че старецът ще го нахрани.

— А ти какво, познаваше ли го?

— Дядо Данило ли? Не само че го познавах, ами и на страшния съд господен един до друг ще ни изправят… Разбра ли как го познавах? Колар му бях, из тайгата го карах. — В гласа на стареца звучеше злъчна злоба като съскане на змия, на която са премазали опашката. — Има си хас! С една и съща кръв сме миросвани.

— Как тъй?

— Е, туй вече не е твоя работа… — Старецът се изкашля многозначително, тупна с дряновицата си по снега и млъкна.

— Слушай, дядо, няма ли да ме нахраниш? — удари го на молба Пьотр Данилич и изплю насъбралата се горчива слюнка. — Чак ми прилошава. От заранта не съм ял.

— Къде ще те храня посред нощ? Кое време е — всички спят… Чакай, сетих се. Иди в Грабиловка, веднага след моста, там едни момци пекат гевреци и до късно не си лягат. Може да имаш късмет.

Той пак се тръсна като копа върху пейката и забоботи, вслушвайки се в скърцането на бързо отдалечаващите се стъпки:

— Да съм го нахранел! Хъ! Какво му се дощяло… Друг път ще те нахраня… Изяде една дряновица по кратуната — стига ти толкоз… Разбойническо семе. Пфу!

И се завъртяха из старата глава спомени, колкото по-надълбоко — толкоз по-ярки.

„Да, покойникът беше смелчага, Данило де… Пътуваме с него по обирджийско време през тайгата… Изведнъж дрънват съвсем тихичко звънчета — ние веднага в гъсталаците… Аз държа в ръката си стърчишка, той — топуз… После аз си отстрадах в каторгата за греха, а той, змията, със злато се откупи… Неговата верица!…“

2

Още не съмнало, Пьотр Данилич отиде в гостилницата „Тупаник“. От ранина всички маси бяха заети, във въздуха се носеше тръпчив аромат на пресован чай, смесен с киселата миризма на овча кожа и човешка пот. Сгряваха с вряло питие премръзналите си стомаси пристигналите отдалеч за пазара селяни, правеха им компания прекупвачите, посредниците, наричани „лоясали пъпове“. Двама скитници без документи, мръсни, разчорлени, с женски елечета и съдрани калеври, премръзнали в хана, бяха довтасали тичешката тук по студа и сега, след като хвърлиха на тезгяха „спечелените“ петачета, с умиление сърбаха чай. На тавана и по тезгяха светеха газени лампи.

Пьотр Данилич се прекръсти пред иконите и седна при по-приличните посетители — при търговците на риба и месо. На втората чаша цялата компания знаеше за какво е пристигнал Пьотр Данилич и всеки му изказваше както си знае съболезнования по случай сполетялото го нещастие.

— Аз току-що пристигам от Крайск — каза един бръснат, набит, с монголски очи търговец на риба. — За две седмици взех целия път, не съм се спирал деня, ни нощя.

— Е, как е там? — нетърпеливо го прекъсна Пьотр Данилич. — За моето момче нищо ли не се чува?

— Кажи-речи, с всички търговци се срещнах, ама като че ли никой не ми каза такова нещо. Чудя ви се как сте могли такова младо на явна гибел да го изпратите…

— Тъй си е, чак да го дострашее човек — обади се един седнал по в края старец.

Пьотр Данилич не им отговори веднага. Парейки се той настървено гълташе чая чаша подир чаша. Подпухналото му лице с голяма, много прошарена брада се покри с блажна пот, но пълните му с тревога очи шареха неспокойно.

— Грях стана — унило рече той. — Просто дяволът ме подстори. Влезе ми муха в главата и го пратих. Мислех си — нали трябва да разширя търговията, да правя сина си човек, нека сам, със свой опит навлезе в живота. Тъй беше работата, господа… А накрая благоволете… Ето я телеграмата. Заповядайте, вижте.

Телеграмата обиколи всички; дори старецът, за да не остане назад от другите, я доближи нагоре с краката до ненаучените си на четмо очи, помириса я, въздъхна тежко и я върна на Пьотр Данилич.

— Тринайсет хиляди и тринайсет… Какво ли може да значи туй?

— Ами ще ви кажа — леко присвил калмишките си очи, рече търговецът на риба. — Аз естествено нямам намерение да ви плаша, ама само че имайте предвид, че наследникът ви е в голяма опасност. Като нищо може да загине.

Всички се спогледаха и зачакаха да чуят какво ще каже другоселецът. Пьотр Данилич пребледня, заглади с разтреперани ръце брадата си и проточи:

— А-а-а? Защо мислите тъй?

— Не искам да ви плаша без нужда, ама може да настъпи дори много огорчителен факт… Представете си например такова нещо. — Търговецът на риба шумно премести столчето си и седна по-близо до объркано мигащия Громов. — Първо, нека си кажем, местоположението там е съвсем безлюдно; второ — снегът ви стига до пазвата, с други думи, няма начин да се мине освен с кучета. Пък и кой ще иде там? То трябва да има не знам колко щастлив случай, че някой тунгус или, да речем, якут, който е тръгнал за панаира към езерата, баш пък оттам да мине, дето, може да се каже, мре син ви… Недейте ми се сърди, ама аз си мисля, че вицегубернаторът ви е дал много резонен отговор. Право ли казвам, господа търговци?

Всички забоботиха утвърдително, а Пьотр Данилич се хвана за главата и взе да мърмори:

— Ами аз какво да правя? Какво да сторя? Посъветвайте ме нещо, почтени господа…

— Трябва да чакаш, каквото господ даде. С крила там не можеш литна.

Пьотр Данилич изпъшка отчаяно и звучно се плесна и с двете длани по коленете:

— Каква беля направих! Каква беля направих аз, глупакът!

Следващите три дена Пьотр Данилич от сутрин до вечер се щураше из града като побъркан. От телеграфа — при полицейския началник, от полицейския началник — при познати търговци, от търговците — до телеграфа. На двете бързи телеграми до Крайск — до търговеца Еропкин и протойерей Всясвятски — се получи отговор само от свещеника.

„Направих подробни справки. Синът ви в града не е открит.“

Три дена се крепи Пьотр Данилич, ала на четвъртия не издържа и го удари на пиене от сутринта. Надвечер се прибра пиян в хотелската стая. Тръшна се с калпака и с шубата на кревата и се разплака толкова горчиво, че дотърчалият слуга отвори широко скърцащата врата и със също такъв скърцащ глас го попита:

— Извинявайте… Тоест да не би да са ви ограбили?

— Ограбиха ме! — провикна се Пьотр Данилич: той погледна през сълзи подпухналия човечец с червена превръзка през ушите. — И кой ме ограби? Сам се ограбих. Собственоръчно!

— Тоест в какви отношения?

— Ех, душо… Я ела насам, седни… Пийваш ли си?

— Отвара от билки пия… Защото ми текат ушите. Настойка от водка пия и от една скъпа трева, сарсапарел тоест. Да й се не видяла и намярата.

— Донес от нея! На̀ ти пари, донес!… На теб от ушите, на мен от сърцето ми тече и от всички вътрешности… Беда ме сполетя, приятелю, беда!…

Към полунощ и двамата се насмукаха с настойка до безсъзнание. Слугата изгори три наръча дърва — в стаята беше горещо като в баня. Търговецът по долни дрехи лежеше на кревата, охкаше и се кръстеше, а хотелският слуга беше хвърлил забрадката, поради което ушите му щръкнаха като на овчарско куче, беше седнал по турски на пода и процеждаше през гнилите си зъби:

— В нашия манастир има един прочут монах… Да, тоест истински… Той всичко отнапред знае… Върви при него, търговецо, аз туй ще ти река… Като на длан ще ти разчете всичко за твоя син… Върви, чуваш ли… Не вий. И аз ще дойда. Памук ще му поискам за ушите… Да го топне в кандилото и да ми го даде… Туй ще ти река…

— Ти какво мрънкаш там?

— При монаха върви, ти казвам… Да му се не видяла и намярата. Нашият монах е същински светец…

— Върви на бабината си с твоя монах! До монаси ли ми е сега… Глупак!

— Ти си глупак — зафъфли слугата, като се олюляваше ту на една, ту на друга страна. — На всичко отгоре ругае… Да не мислиш, че като си богат… Като те изгоня от хотела, ще видиш… Мен господарят ме е оставил да го замествам, ако искаш да знаеш… Мишка, рече, остани, да ти се не видяла и намярата… Затуй, пътнико, ти казвам да си ходиш. Вън!… Още сегичка!

— Аха — измуча търговецът, грабна опразнена двулитрова бутилка и с все сила я запрати по слугата.

Той хукна навън като заек и се разпищя с гаден глас, досущ като притисната от врата котка:

— Помощ, помощ, убиха ме!

На връщане звънчетата дрънкаха печално, плазовете изричаха някакви думи. Пьотр Данилич уморено дремеше в покритата шейна и не му се искаше да слуша какво казват плазовете. Но те натрапчиво, на един и същи глас, непрекъснато повтаряха: „Нима е загинал? Загинал е, загинал е… Нима е загинал?“ Това вбесяваше и измъчваше Пьотр Данилич, той се въртеше неспокойно, без да отваря очи, сълзливо пъшкаше и измъкваше със сънена ръка от джоба си червената носна кърпа.

„Да. Вярно е, че… Напразно пуснах Прошка… Току-виж, вземат, че ме дадат под съд. Може да има такъв закон. Тю, да му се не види!…“

Най-добре е да вземе от къщи пари и веднага да замине за Крайск, а оттам да тръгне да търси сина си. Впрочем времето ще покаже.

Две денонощия мисълта му работи в тая насока, две денонощия не мигна: нито приспивните гмуркания на шейната, нито меките пухени завивки в хана не му даваха благодатен покой. Съвестта му го измъчваше, като че ли беше неволен престъпник, извършил зло дело в пристъп на безумие.

Насред пътя за в къщи неочаквано го осени мисълта: „Дали пък да не свия към Угрюм-река?“

— Слушай, коларю! Колко версти ги слагаш до село Подволочная?

Старият селянин, без да бърза, отмести края на високата си яка, завря глава под гюрука и простудените му гърди със свирене изхриптяха:

— Кво кайш? Викаш ли ме?

Излезе, че до Угрюм-река има шестстотин-седемстотин версти. Ако си вземе як кон и още един за смяна — за около пет денонощия може и да стигне.

На другия ден, съпровождан от опитния ловец Изотич, Пьотр Данилич яздеше по просеките и седловините през непроходимата тайга към село Подволочная. Пътят не беше лек, през преспите, с нощуване край огъня, но времето се случи благоприятно: сух студ, без вятър, а и целта на пътя обещаваше да му даде ключ за измъчилата го загадка.

Ловецът Изотич, мрачен и неразговорчив човек, му каза веднъж, когато си лягаха:

— А тук наблизо, в Мечи дол, има едни пустинници. Двама са. Нещо като влъхви. Целия живот могат да ти кажат. Те имат котки.

Пьотр Данилич веднага реши в душата си; „Трябва да се отбия. Може и да ми рекат нещо важно. То и в града трябваше да ида при постника. Онзи глупак ми споменаваше за манастира. Голям грешник съм аз!…“

— Те на времето скитници ли са били?

— Скитници.

Мечи дол беше потънал в сняг. Наоколо дремеха вековни борове и кедри с бели пухкави шлемове. Току до ръба на пропастта, прикътана до една сива, проядена от ветровете скала, се виждаше почерняла колиба. Стените й бяха изградени само от три реда греди, дънерите бяха неимоверно дебели. „Тез трупи само великани могат да ги повдигнат. Туй се казва греди!“ — зачуди се Пьотр Данилич, докато слизаше от коня.

На върха на покрива, допрели чела, седяха две черни котки. Трета драскаше по вратата и мяукаше. Слънцето залязваше. Студеният залез, който се разкри пред очите на пътниците, пламтеше с жълт несгряващ огън. Отнякъде се обаждаха два гарвана и гласовете им звучаха ясно в тишината.

Пьотр Данилич се прекръсти с дълбока вяра и влезе в колибата. Пълен мрак. Парчето лед, сложено на прозореца вместо стъкло, едвам пропущаше светлината. Само тлеещите в огнището въглени, приличащи на жива купчина злато, разлюляваха съвсем слабо мрака.

Гадна миризма лъхна влезлите — воня на котки и на спарено.

— Е, добър ден! — каза в тъмното Пьотр Данилич и пак взе да се кръсти. — Има ли хора тука? — Той с учудване забеляза как долу, във всички ъгли и някъде по-нагоре мътно заблестяха с фосфорна светлина точки.

„Туй ще да са котките.“

— Ей, дядо Назарий! Жив ли си? — обади се Изотич.

В тъмното някой запъшка и един груб нисък глас каза:

— Жив съм. И двамата сме живи… и Ананий е жив. Той е в гората, за дръвца отиде… Чакайте да раздухам огъня. Кои сте вие?

— Отдалеч сме.

— Знам, че не сте отблизо. Ловци ли сте? Или граждани?

Изотич се окашля многозначително, сръга Пьотр Данилич с лакът и задавен от обзелото го вълнение, каза бързо:

— Все едно, че от книга чете! Ловец и търговец. От града. Двама сме. Ха!

— Знам, че не сте четирима. Хайде, разсъбличайте се. Тясно е у нас, па и бая мръсно. Боледуваме с брат ми. И писанките са гладни. Пис-пис-пис!

Мътно-светлите точки угаснаха, пламнаха отново, размърдаха се насам-натам и жално мяукане огласи колибата. На светлината на една домашно изработена свещ Пьотр Данилич различи едрата, стигаща чак до тавана, плещеста фигура на чернобрадия пустинник.

— Седнете де, ей тук, ако искате. На пейката. Сигур сте премръзнали? Сигур чай ви се пие? Чай нямаме. Топим сняг и си пийваме водица. Бедно живеем.

— Не се грижи, праведни човече — каза Пьотр Данилич, — аз всичко имам.

— Какви праведници сме ние? Грешници сме. Големи грешници. Чудя се как господ още ни търпи на земята. Боже, боже. Какво те води насам, мъка ли? Осиротял ли си или какво? Жена ти ли те е напуснала, ти ли си я зарязал?

Пьотр Данилич въздъхна и с вълнение, смекчавайки гласа си, рече:

— А бе нито едното, нито другото… Ами някъде по средата. Син ми се изгуби.

Той стоеше срещу седналия на един широк пън Назарий, с надежда и скрит, неусетно събудил се страх гледаше жълтото му лице и хлътнали бузи, черната дълга брада, черните кичури коса, които закриваха високото му, нарязано от бръчки чело. Назарий беше сключил гъстите си вежди и мълчешката, втренчено се вглеждаше в очите на търговеца.

— Рано напролет, още преди да се стопи снегът, замина за тайгата. И сякаш вдън земя пропадна.

Отшелникът продължаваше да го гледа страшно право в очите. Пьотр Данилич се почувствува неудобно, достраша го. Една котка му скочи на рамото. Той я помилва с разтреперана, не своя ръка; сякаш целият се беше свил и изтръпнал под безмълвния поглед на черните, устремени към него очи.

— Може да знаеш нещо? Кажи… — най-сетне можа да изрече той.

— Откъде мога да знам? Аз да не съм магьосник? Тоя селянин ти е наприказвал врели-некипели за нас. Грях ти на душата, селянино.

Изотич, който разпалваше огнището, само изпухтя и пак сръга с лакът Пьотр Данилич.

— Не, вие предсказвате — благоговейно рече Изотич.

Заскърцаха стъпки по снега, влезе ниско старче с голяма глава и с малка побеляла брадичка.

— Здрасти, Ананий! — поздрави го Изотич.

Старчето нищо не му отвърна, прекръсти се набожно към предния кът, където зад кандилото тъмнееха безлики, покрити със сажди икони.

— Как я караш, Ананий? — пак попита Изотич.

— Зарекъл се е да мълчи. Той сега не приказва хората.

В колибата стана горещо. Пьотр Данилич се съблече по риза. От задухата и жегата го заболя глава. Той се разкайваше, че се отби при отшелниците, които не му дадоха облекчение, и попита още веднъж Назарий:

— Аз сега какво да правя? Със сина си де. Дай ми акъл.

— Времето ще ти посочи. Аз нищо не знам… Търпи.

Търговецът пренощува при отшелниците и си замина с неприятно чувство към тях и ядосан на бъбривия Изотич.

След две денонощия тъжен и разтревожен, пристигна в село Подволочная, което беше затрупано със сняг до покривите.

3

След заминаването на мъжа си Маря Кириловна всеки ден поръчваше литургия с коленопреклонни молебени за здравето на страдащия и пътешествуващ отрок Прохор.

Отец Ипат отслужваше поръчаната треба с голямо усърдие и вдигане на ръце към небесата — заплащането беше добро, а освен това всеки път имаше тлъста баница и солидно пиене. Маря Кириловна не би пожалила за духовния пастир и цяла бъчва най-скъпо пиене, стига праведният бог да чуе денонощните й молби, да даде ухо към стоновете й.

След като си осигури чрез посредничеството на отец Ипат божието милосърдие, Маря Кириловна, подчинявайки се на женската си слабост, а най-вече — подучена от готвачката Варварушка и продавача Иля, реши да иде при шамана да й врачува, сиреч да поиска услуга от адските сили на самия дявол. По тоя въпрос тя не отрони дори намек пред духовния си отец, макар да знаеше, че от злостно пиене отец Ипат се цереше при шамана-тунгус.

И една декемврийска вечер, след като нареди на всички да казват, че е заминала за града при мъжа си, съпроводена от глухия ратай, светлокосия гърбав Лука, потегли за тъмната тайга да й врачуват.

„Господи, прости мен, грешната!“ — през целия път въздишаше тайно душата й, но устата й мълчеше, не биваше да споменава божието име, щом като се бе решила на такова нещо, не биваше дори кръст да има на гърдите си — Маря Кириловна тръгна на път без кръст, като безбожница.

Пъргавият раванлия ги докара късно по среднощ до тунгуския катун. На кръглата поляна, близо до оживения зимен път, ярко пламтеше неугасващ огън-гуливун. Под неговата трепкаща светлина плавно се люлееше отъпканият от еленовите стада сняг, а дънерите на дърветата подскачаха и трепереха, сякаш им се присънваше страшен сън. Няколкото островърхи чума кротко си почиваха; само в онзи, който беше по средата, се чуваше вик и дрънкане на дайре.

— Гледай ти! — възкликна глухият Лука. — Чак и аз го чувам. Магии прави. — О-о! Глей го, глей го как подвиква!…

Маря Кириловна се озърташе плахо и вървеше към чума изтръпнала от ужас: привиждаше й се, че цялата поляна гъмжи от таласъми, че в тъмния пушек над огъня се въртят шейтани и караконджоли; ето, те я видяха, втурнаха се с крясъци към нея.

— Ах, Лука! — И тръгналата без кръст, обърнала гръб на бога заради сина си Маря Кириловна се втурна в чума.

Облечен с тежка десет оки шаманска шуба, обкичена с железни дрънкулки, шаманът Гирманча щръклееше от другата страна на огъня, удряше огромно дайре, провикваше се. А отсам огъня, до входа, на еленово килимче, навирила нагоре огромния си корем, лежеше съвсем изсушена, полумъртва жена му и обречено гледаше някъде надалеч с печални, плувнали в сълзи очи.

Шаманът беше глух и ням към влезлите. Маря Кириловна се свря в едно кьоше и зачака. Тя виждаше как шаманът гълта, как изяжда болестта на жена си: „Хам-ам! Агък!“, как със заклинания маже с жертвена еленова кръв и челото, и гърдите, и корема на жена си, как отново се завърта лудешки край огъня. Най-сетне той простена тежко и падна изнемощял на земята.

А когато се свести, съблече шаманската си шуба изпуши три лули подред, каза на Маря Кириловна:

— Здрасти, Машка! За какво си дотърчал?

— Гирманча, жив да си… — започна тя. — Виж каква е работата… — И му разказа всичко за сина си, после извади от пътната чанта даровете. — Туй е за теб, а туй за жена ти… За бога… Ох, какви ги приказвам! Поврачувай ми, моля ти се… Място не мога да си намеря. Току-виж, съм се побъркала… Сърцето ми се измъчи.

— Нищо… Туй хубав нещо — радостно каза шаманът и жадно се нахвърли върху подаръка — бутилката коняк. — Отивам най-главното шейтан да викам, най-силното… Много далеч трябва да ходя, в черния ден… Може да е пукнал, аз откъде да знай.

— Не думай, не думай! — сълзливо разкриви уста Маря Кириловна, вдигна глава — Гирманча го нямаше в чума.

Дълго вика Гирманча в тайгата главния шейтан и гърленият му глас ту се издигаше над чума, ту слизаше в преизподнята, глух, сподавен.

Един подир друг взеха да се събират в чума сънените тунгуси. Примижавайки от ярката светлина, те сядаха като жива подкова около огъня, приветливо поглеждаха гостенката: току-виж, им наляла по чашка огнена вода, от която изведнъж ще се развеселят ръцете и краката им, изведнъж ще изчезнат зимата, студът, болестите, всеки ще е богат и силен.

Гирманча влезе изморен, блед; от предната нощ нищо не беше ял: не бива. Но движенията му са точни, бързи. Той огледа възбудено чума, седна на еленовото килимче-кумолан и каза да му дадат шаманските дрехи. Един близък роднина на Гирманча му подаде ботушите, тежката шуба, калпака, ръкавиците и започна да нагрява дайрето над огъня: кожата ще се изпъне още повече, дайрето ще е по-приказливо, по-кънтящо.

Шаманът стана нервен. Той пушеше безспир, прозяваше се заразително — скулите му пукаха, — подсвиркваше си, мърмореше нещо неясно. И пак се прозяваше до безкрай, до разчекване. Развълнуваната Маря Кириловна седеше от другата страна на огъня, срещу шамана, и го гледаше с упование.

Внезапно кльощавият Гирманча с младежко усмихнато лице изчезна — пред нея сега седеше страшен, тежък шаман с магьоснически одежди.

— Дайрето! — извика той и удари тихо с палката по добре изпънатата кожа.

Глухо въздъхна оживялото дайре, после още веднъж. Запя шаманът, занарежда като насън с тънък глас, започна да разказва напевно на тунгуски, че при него е дошла богатската жена Машка, какво пък толкоз, той на драго сърце ще й услужи, само че днес май ще му бъде трудно да лети: ама нейсе, той знае как. Само ще гледа да се държи по-далеч от пресните гробове, от сенките, които вардят още неизгнилите си тела от коварните магьосници, от леговището на раждаща жена. По-далеч, по-далеч!

Ударите по дайрето постепенно взеха да зачестяват, станаха по-силни.

— Ей, духове, събирайте се! — Той завря глава в дайрето и запя, поздравявайки всеки новодошъл дух: — А, ти ли си, гмурецо? Много се радвам… Ти си най-чевръстият… Добре, че дойде… Помниш ли как се гмуркахме с теб, едвам стигнахме дъното?… Рибата тогаз толкоз нагъсто вървеше, че не можеше да се мине. О-о-о… А къде е сестра ти, къде е брат ти?

И й се привижда на суеверната Маря: един подир друг духовете се събират, събират, сядат невидими по ръба на дайрето и чакат. От дупката в покрива, през която от небето надничат звезди, та чак до най-далечния ъгъл целият чум взе да се пълни със страшилища, с таласъми. И се привижда на всички замаяни, на всички загубили здрав разум, че нощните вълшебни сили си шепнат, разлюляват притихналия, пропит с адски смрад въздух, все прииждат-прииждат, поздравяват с тихо изсвирване своя познат, който ги е призовал от отвъдния свят. Добри и зли, покорни и буйни като побеснял елен долитат от седемте небеса, от земята и преизподнята.

И се разнася сърдитият, пресипнал глас на шамана:

— А! Ти ли си, змей проклет? Миналия път ти ли ми наплю очите, та да ме ослепиш? Лъжеш се, виждам! Виждам! Аз съм по-силен от теб!… Хайде да се преборим!…

Оглушително изгърмя дайрето — всичко в чума се затресе, залюля, — подвикваше, издаваше страшни звуци шаманът и цялата железария по шубата му злобно се раздрусваше и дрънчеше.

Маря Кириловна се вкамени, сърцето й замираше, мяташе се уплашено. Я аз да бягам, докато не е станало късно… „Лука, Лука… Къде е той?“

— Всички! — викна шаманът и се изправи. — Долетяха, пристигнаха, дотърчаха… Всички! Та-та-та… Та-та-та… О, много сте!… Дайрето ми натежа… Ей, помогнете ми! По-нагоре ме повдигнете, по-нагоре!

Той се завъртя един път, удари с все сила дайрето в лявото си коляно и започна да препуска около трупешката, като врабец. Провикваше се, грачеше, пееше на неразбираем език и зрителите, които досега бяха равнодушни, взеха да подемат в хор непознатата песен.

По-нагоре, по-нагоре, повдигай!

Гласовете им са диви, лудешки — същински мечешки рев; те ръмжаха, лаеха като кучета; ето че някой се задави, друг зави пронизително. Магията започваше. Всичко наоколо побесня. Чумът трепереше.

— Агък! Агък!… Та-та-та! — ревеше шаманът, въртеше се и биеше дайрето.

— Вече съм високо — заговори той сега с далечен глас, а дивият рев наоколо започна да гасне, да утихва. — Сега виждам една река на три еленови прехода нагоре, на три надолу… Виждам един чум… Ей, кон е там? Охо, там седи старият Синтип…

— Какво прави? — плахо се обади от тъмното гърбавият Лука.

— Мрежа кърпи, кукички точи… Аха, тук край езерото виждам таласъм със седем очи. Нека си стои там като изгнил пън… Там, долу, не се вижда нито един враг… Хубаво… Ей, комарчета! Издигнете ме още по-високо! Искам да гледам по-надалеч.

И застена, затръшка се. Железата дрънчеха бясно, на калпака му подскачаха пера от кукумявка, високо, пронизително викна шаманът:

— Виждам! Всичко виждам!… На сто еленови прехода… — и изкрещя още по-силно: — В ковчега! Бързо се прибирай в ковчега!… В ковчега се връщай, шаманко!…

По-силно от чук блъсна в сърцето, в главата Маря Кириловна думата „ковчег“. С рязък вик, сякаш й изскубваха душата, тя се катурна възнак, примря.

— Вода! Дайте по-скоро вода, сняг! — защура се гърбавият Лука.

— Виждам, чувам… Жив е… — хъркаше шаманът и голямото му дайре тътнеше като гръмотевица в планините.

Шаманът се въртеше в тежката си шуба като лек пумпал, вятърът хвърчеше като буря из чума, хвърляше пепел в устата, в очите на седналите и пламъкът на огъня фучеше и се мяташе. По-бързо, още по-бързо!

Бяла мехурчеста пяна запечата цялата уста на шамана, шаманът хърка тежко. Сърцето му умира, едвам тупка.

— А-а!… Ето къде си бил! Здравей — едва се чува шепненето му. Шаманът се тръшна на земята.

— Дръжте дайрето! Хванете го! — скочи на крака целият чум. — Ако изгори, ако се скъса дайрето, шаманът ще умре.

Шаманът лежеше ничком със затворени очи. Той целият се гърчеше, целият трепереше, от устата му излизаше пяна. Внимателно го обърнаха с лицето нагоре, изтриха от устните му бялата гъста пяна, покриха главата му с копринена кърпа — подарък. Захърка шаманът.

Гърбавият Лука, приклекнал, повтаряйки безспир Христовото име, разтриваше със сняг лицето и шията на примрялата Маря Кириловна. По едно време тя трепна, погледна Лука и клепачите й пак се затвориха.

Когато тя окончателно дойде на себе си, шаманът Гирманча седеше на старото си място и й се усмихваше. Той беше облечен с червена рубашка, на гърдите му имаше голям сребърен кръст като на поп. Дългата му попска коса беше разчорлена и влажна. На младежкото, с хлътнали бузи лице на Гирманча нежно блестяха живи, но пълни със страдание очи.

— Ей, Машка, здрасти! Какво стана? — осведоми се той и сложи в устата си раболепно подадената му от един съсед лула: всеки гледаше да подаде на шамана своята лула, бяха ги приготвили, натъпкали с тютюн — нека пуши.

— Е, Гирманча — каза Маря Кириловна, съвземайки се. — До гроб има да те помня… Ох, как ме уплаши!… — И все не смееше да попита за най-важното — ами ако?… Заповядваше на езика си, но езикът й се вдървяваше.

— Жив е — безгрижно прозвуча неочаквано гласът на Гирманча от лютивия тютюнев облак. — Тъй зер, съвсем жив… Чай пие, цахар плюска… Да знайш.

— Ама къде, в тайгата, в снега ли? — премести се по-близо до него Маря Кириловна.

— Дале-е-еч… — Гирманча в муден размисъл се обърна на всички страни и посочи надясно:

— Там!

— Жив? — усмихна се и посегна за носната са кърпичка Маря Кириловна. Устата й се кривеше.

— Жив, здрав… Черве-е-ен… Една шаманка го е спасила, мома, от ковчега е станала… — лъжеше Гирманча. — Да пази господ колко… А черкезинът пукнало.

Маря Кириловна се разплака от мъка и от радост едновременно, увисна на врата на Гирманча и замря.

Помирена с живота, обзета от тиха надежда, се връщаше зарадваната майка в къщи да отслужи коленопреклонен, благодарствен молебен.

4

Буйно горяха облицованите с шарени кахли печки в къщата на Яков Назарич Купрнянов, един от първите търговци в северния град Крайск. Ярко светеше от тавана лампата с кристални висулки. Сребърният самовар вдига кълбета пара: семейството пие чай.

Яков Назарич бърше с карирана кърпа челото си, широката яка на копринената му рубашка е разкопчана, под червеникавата му брада се вижда бяла къса шия. Тежък, червенобузест, той е нисък на бой, но широк в раменете и набит в тялото въпреки своите петдесет и пет години. Рижата му, започнала да посивява коса се вие на едри къдрици. Китките на ръцете му са дебели, целите в златни пръстени.

— Пийни си, драги гостенино, пийни си — казва той с неотговарящ на фигурата му теноров, почти женски глас на седналия до него Прохор Громов. — Тайгата май не те е глезила много-много…

Прохор се усмихва срамежливо, роши над горната си устна ранните, едва наболи мустачки и внимателно помества към миловидната стопанка, Домна Ивановна, огромната чашка с надпис: „Още по една…“

Той живее тук трети ден.

А вчера си дойде от губернския град за коледните празници гимназистката Нина. Тя прелива от радост: сега дълго време няма да има зубрене, казарменият пансион се смени с родителския уют, а на всичко отгоре да завари такъв гостенин. Колко е красив, колко интересен! Малко е дивичък. Но това не е страшно… Ах, той я гледа, гледа я!…

Нина наведе големите си сиви очи под тъмни, леко извити вежди, но веднага след това пак погледна младия гостенин и се усмихна с ъгълчетата на устните си. Колко е смешен!… Трябва да му ушием риза…

Прохор е потънал в една необятна вълнена фланела на Яков Назарич. Той още беше неразположен от пътуването — хлътналите му бузи горяха, очите му светеха трескаво. Неговите дрехи, и с безброй въшки — тия досадни квартиранти на всеки, който се застои по-дълго време в тайгата, — бяха подложени на жестоко парене, пране и сушене.

— Ще изкарате Коледата у нас, нали? — попита го Нина.

Всеки път, когато прозвучаваше поривистият й глас, сърцето на Прохор примираше, внезапно го пронизваше някакво сладко смущение.

— Нали?

— Не, Нина Яковлевна…

— Пак ли Яковлевна?… На какво прилича това? — кокетно почука тя по масата с чаената лъжичка. — Стига!… Просто — Нина, Ниночка…

— Добре. Аз все забравям. Подивял съм… Извинявайте. Ние с Ибрахим трябва да бързаме за дома. Мама се тревожи, баща ми…

— Глупости! Няма да ви пуснем!… — викна Ниночка.

И родителите й:

— Гостувай ни, момко. Има време да се прибереш у вас, в бърлогата си.

— Не — настойчиво каза Прохор. Всички го погледнаха: гласът му е властен, въпросът е решен окончателно.

— Личи си, че е покорен син — започна след кратка пауза Домна Ивановна, намествайки извезаната с мъниста мрежа на главата си. — Сърцата на техните сигур са изсъхнали от чакане. Хеле пък Маря Кириловна трябва да се е измъчила… Замини, замини, миличък.

Прохор смукна дълбоко от цигарата и нервно отметна черния перчем от челото си. Той беше възмъжал, заякнал, изглеждаше двайсетгодишен. Само от време на време го издаваше гласът му: неочаквано от ниските зрели ноти прескачаше на петльово кукуригане. Тогава Прохор се окашляше смутено и започваше да се върти на креслото.

— Познавам го, познавам го аз баща ти, Пьотр Данилич. Има си хас — вече за трети път заговорваше за това Яков Назарич, защото все не можеше да напипа нишката на разговора, и се оригна високо след шестата чаша.

— Татенце!

— Какво „татенце“?! Ръмжи ми стомахът за още пиене. Каква мамзел се извъди!… С висше образование…

— Засега без висше… Но и висше ще получа…

— Дай боже — каза Домна Ивановна и помилва нежно дъщеря си по гърба.

— Да, то, разбира се, не пречи… Тъй де… Макар че при нашата заможност и азбуката да не знаеш, можеш пет пари да не даваш… Кандидатите сега с лопата да ги ринеш. Днес идва при мен Павел Панкратич и ми вика: „Щерка ти е същинска кукличка… Защо ли я учиш? Я вземи да я омъжиш…“

— Татенце!

— А има син за женене… А бе кандидати ще се намерят… — Яков Назарич погледна Прохор с обич. — И по-подходящи. Няма страшно. А пък аз, мили ми Прошенка, и дядо ти познавах — Данило. Цял великан беше — два метра висок! Наперен! Юначага — не ти е работа! Виждам, момко, че на него си се метнал. И по държане, и по външност. На него. — Яков Назарич взе да се усмихва сам на себе си, беше се сетил нещо. — Та разполагал, казваш, с капитали баща ти? Я гледай! Данило трябва да го е възнаградил преди смъртта си. Само че… Е-ех!… — Той присви лявото си око, усмихна се хитро и взе да се чеше по врата. — На мен ми се струва, че не е за неговата уста лъжица туй. Няма да има файда от парите.

— Хайде, стига си приказвал! На теб какво ти влиза в работата? — сърдито го прекъсна Домна Ивановна.

— Няма, няма да има файда — клатеше глава и повтаряше Яков Назарич. — Ти не се докачай, мили ми Прошенка, ама не е човек за работа той. Слаб му е ангелът. Женкар е. Гледай да порастеш по-бързо и поемай всичко. Тогаз ще излезе нещо… Ще излезе.

— За мен тепърва ще чуете. За мен ще се разчуе! — гордо, с младежка предизвикателност му отговори Прохор и погледна момичето. — Щом господ от смъртта ме спаси, аз…

— Не се хвали преди време. Млад си още — посъветва го домакинът. — Щяло да се разчуе. Много бързо рипаш! Я ми кажи какво се каниш да правиш след време.

— Всичко! — тежко каза Прохор.

В приказки времето прехвърли полунощ. Нина отиде да си легне. Нежният поглед на Прохор я изпрати чак до вратата и сякаш затъна в мрака, където постепенно заглъхваха ясните й стъпки.

„Отиде си… Колко е красива! — мислеше си той и не разбираше какво го пита Яков Назарич. — Лека нощ, Ниночка! Лека нощ…“

На другия ден, след като закуси здравата, Прохор излезе с Нина из града.

С взетите назаем от Куприянов пари той вече беше успял да си купи черна полушубка от овча кожа, еленов калпак с дълги наушници и с тази си премяна беше строен и красив. Той крадешката и срамежливо се заглеждаше в Нина, която беше облечена скромно със синя шуба с бяла яка и бяло калпаче. Харесваше му откритият поглед на големите и умни очи, в който се четеше замисленост и тъга, харесваха му малките й строги устни, млечнобялото й лице със здрава руменина и цялата й едра, разцъфтяваща фигура.

„Руска красавица. Да можеше…“

В това „да можеше“ той още не знаеше точно какво съдържание да влее, само чувствуваше, че в сърцето му става нещо съвсем странно и ново. Искаше му се безспир да говори с нея, безспир да мечтае, да се прояви като герой, да се отличи с нещо. Но езикът, мозъкът му и дори всичките му движения бяха сковани, той още я избягваше, страхуваше се, че може да й се стори смешен. Възприемаше я като образована госпожица, а себе си смяташе за недоучил се селянин и пламна като искра когато Нина го попита веднъж:

— А какво смятате да правите с учението? Нима завинаги ще зарежете книгите?

Той се позамисли, взе да търка чувствителните си към студа, помръзнали в тайгата уши и й отвърна:

— Ще се уча. Не знам — в училище или не, но ще се уча. Най-вероятно е — в къщи. Ще накупя книги, програми…

— А, в това не вярвам. Какво учение е в къщи? Човек трябва да учи в града, сред хора, в общество.

— Може и в къщи. Стига да имаш желание — каза Прохор. — А на вас какво, харесват ли ви учените?

— О да!

— А просто умните, силните?

— За умния и силния е много лесно да стане и образован. Да. — Тя стисна устните си и се засмя през нос, обгръщайки Прохор с милващ поглед.

— Ще се постарая — и добави със заекване: — Да ви се харесам…

— Ха-ха-ха!… А на вас толкова много ли ви се ще да ми се харесате? Колко сте смешен!

Прохор се подхлъзна несръчно и насмалко не събори Нина. Те вървяха посред утъпкания път. По улицата нямаше жива душа. Само от време на време се мяркаха тромави навлечени фигури.

— Това е къщата на собственика на златни мини Фокин — каза Нина. — Натрупал е много милиони, но му липсва истински замах; кисне тук и е доволен от всичко. Урежда пирове. Веднъж затворил пияния пристав в бъчва от захар и го пуснал да се търкаля по баира. Стана цял скандал. Работата стигна до губернатора. И, разбира се, всичко му се размина…

— Парите са сила — каза Прохор и се оживи. — Ниночка, а вие как мислите: ще стана ли богат?

— Вие и тъй сте си богат.

— Вие на това богатство ли му викате?! Аз ще бъда истински богат. — Очите на Прохор пламнаха, гласът му укрепна. — Истински богат. С истински работи ще се заловя. Това добре съм го обмислил.

Момичето се засмя и го тупна леко с маншона си.

— На колко години сте, Прохор?

— На трийсет.

— Ха-ха-ха! Посмалете!

— На двайсет и пет. Не вярвам нито на баща си, нито на майка си. Те мислят, че съм на осемнайсет. Бъркат, допуснали са грешка в броенето. — Той говореше възбудено, крачките му станаха твърди, широки. Нина едвам го настигаше.

— Колко ви е забутано градчето, няма сладкарници — каза той. — Ужасно ми се ядат пасти.

Момичето широко отвори очи и се разсмя с продължителен звънлив смях.

— Ох, детенцето ми! Чудесно го казахте! Хайде, щом се върнем в къщи, да си направим торта.

— Хайде — каза Прохор с посърнал глас и се изруга мислено. „Глупак“.

— Обичате ли да танцувате?

— Не, не се занимавам — с престорена важност каза той. — Не признавам танците.

— Хм, я го вижте него — със скрита ирония го подкачи тя. — Вие сте някакъв особен.

— Особен ли? — Прохор забави крачките си. — Пък може и да съм особен. Аз ще започна рано! Нашият учител ни разказваше за прочути художници и музиканти. Те още като деца са били… как се казва?

— Призвани?

— Да, да, точно тъй! Например Бетховен, струва ми се. Има ли такъв? Аха! Той май че от четиригодишен. Може и аз да съм такъв. Само че в друга насока музикант. По индустрията, по търговията.

— А с кукли не си ли играете?

Той се спря като ударен по главата:

— Ама че сте хаплива!

— Аз ли? О да… — Нина пак се разсмя и дръпна за ръкава нацупения Прохор. — Градът се свърши, хайде да отидем до горичката.

— Хайде. Само че защо непрекъснато ми се присмивате? Аз не обичам да ми се присмиват.

— Вие какво, сериозно ли се ядосахте? Моля ви се, Прохор, не се мръщете. Не ви отива.

Тя предпазливо го хвана под ръка, като опитомен мечок. Прохор засумтя сладко и още веднъж се нарече мислено „глупак“: „И аз защо ли се правя на толкоз брадат. Ама че съм глупак!“

По тесния криволичещ път се точеше безкраен обоз с вкочанени заклани животни. Озъбените свински зурли бяха се разкривили изразително и жалостиво, сякаш животните продължаваха да квичат и стенат безгласно под ножа. Дълбоките рани на вратовете им зееха широко, съсирената кръв беше замръзнала на студа на червени гроздове.

Нина се отвращава от гледката: тя й внушава погнуса от човешката жестокост. А Прохор цъкна с език, каза:

— Майко мила, какво богатство! Ето туй ми допада! Когато стъпя на крака, ще създам консервен завод. Тлъсти парчета месо, тлъсти риби, пъдпъдъци в консервена кутии с надпис: „Търговска къща — Прохор Громов“ ще потеглят за цялата страна, дори за чужбина. Ще направя кланица — някаква такава с фокуси. Лично ще се изуча в Америка, собственоръчно ще коля говедата… Аз…

— Какъв сте касапин… Това не е хубаво. Това е отвратително! А аз съм решила да стана вегетарианка.

— Вегетарианка? Това пък що за нация е? — попита Прохор.

— Откъде накъде нация? — с леко чувство за превъзходство му отвърна Нина. — Вегетарианството е хранене без убийство. Без насилие над живота.

— Ах, да — сепна се Прохор и устните му затрепереха от яд. — Е, аз туй не го признавам. Кръвта си е хубаво нещо. Аз много обичам пача от свинска кръв, със сланина, с оцет.

— Колко сме различни все пак ние с вас — с въздишка каза Нина.

5

Обедът беше много вкусен. Прохор ядеше за трима и мляскаше шумно. Нина го гледаше с любопитство. Пийваха си, чукаха се. Не изоставаше и Прохор.

— Защо не ми разкажете по-подробно за вашето пътешествие? — попита Нина гостенина.

— Не бързайте, довечера. Аз дори дневник си имам. Мога да ви го прочета.

Яков Назарич с апетит унищожаваше желираната есетра. Несвикналият да пие Прохор беше позамаян; той непрекъснато се усмихваше блажено и втренчено гледаше оживеното лице на девойката.

— Хайде да пием, деца! — вдигна чаша стопанинът. — За ваше здраве! Щастливо да живеете… да ни смените.

— Ура! — извика Прохор. — Ниночка, за ваше здраве! Ха-ха! Безкръвно хранене, а си хапва прасенце с каша.

Стопанинът обърна наведнъж една чаша, потреперя — къдравата му прошарена коса се разтърси.

— Познавах го, познавах го дядо ти, момко, има си хас. Твоят дядо и моят баща, бог да го прости, бяха приятели. Всеки път се отбиваше у дома, когато се връщаше от панаира за кожи. Само че после убиха родителите ми, бог да ги прости… И баща ми, и майка ми… Убиха ги, разбойници ги убиха… Във вашия край… Преди много години… Ех, налей ми още! От зубровчицата. С тревичката.

Прохор едвам се откъсна от пудинга. А Яков Назарич си играеше с дебелия златен ланец на синята си плюшена жилетка и говореше тенорово:

— Ниночка ми е дар от бога. Дълго нямахме деца, а не можеш си представи колко искахме дъщеричка. Измолихме си я от владичицата, бог ни я изпрати. Девет години Домна не можеше да зачене, най-сетне зачена…

— Татенце!

— Чак на отец Иван в Кронщад бихме телеграма… И веднага подир туй зачена… Домна де. Та наша Ниночка е благословена… Виж я каква е хубавица! А? Прохор? А!?

— Татко! Престани!

— Много е красива дори… — каза Прохор. — Рядка красота!

— Право казваш… Ти бързай да пораснеш, братле… Хе-хе… — Яков Назарич намигна на Прохор и потупа дъщеря си по гърба. — Ех, бива си я стоката!

Ибрахим даваше на Прохор зор да си тръгват. Прохор все отлагаше. Семейството на Куприянови му допадна: добра трапеза, уют — след тайгата същински рай. А най-важното — Ниночка. Той с яд осъзнаваше, че тя го превъзхожда; струваше му се, че тя много знае, много е чела. Той пасуваше пред нея всеки път, когато тя поведеше сериозен разговор — веднага вдигаше бялото знаме, но се ядосваше на себе си. Зарече се много да знае, много неща да научи; виждаше, че ако си остане необразован, ще може да живее само в тайгата. Да, той ще се изучи. Хем хубаво ще се изучи!

Веднъж по мръкнало те седяха до запалената камина. На коленете й, примижавайки срещу огъня, мъркаше котаракът.

— Да, Ниночка — каза Прохор; с широката си длан той милваше котарака, като се стараеше уж случайно, но настойчиво и грубо да се докосва до краката на момичето.

— Слушам ви — намръщи се Ниночка и хвърли котарака на пода.

— Нали ви казвам. Вие правилно сте забелязали, че съм зрял и сериозен не според годините си. А цялата работа иде от Угрюм-река и от тайгата. Ужасно трудно беше! Към края насмалко не загинахме, а лесно ли се мре?! После вече махнах с ръка, разболях се, не остана нищо за ядене, студ. Дори не ми се мислеше за нищо. А най-важното — беше ми студено. Толкоз студено, че… Бррр!…

Прохор целият потрепери и помести стола си по-близо до огъня.

— Горкото момче! Чак ми дожалява за вас.

— И ми се присънваха странни сънища. Не знам, главата ми ли е така устроена. Много странни. И страшни. Особено последният.

— Какъв беше той? Пак ли вашата Синилга видяхте?

— Да. Нея.

Нина се замисли, после каза:

— Повторете още веднъж как намерихте ковчега й. И изобщо за цялата оная нощ. Аз много обичам страшните приключения. Само недейте бърза.

Припомняйки си подробности, а от време на време и просто измисляйки, за да уплаши Нина, Прохор крачка по крачка пак й разказа всичко за своя поход с Фарков до гроба на шаманката — лунната нощ, висящия ковчег, черната плитка, — за бягството им, за това, как подире си чували свиркане и шепота на мъртвата Синилга: „Бойе, целуни ме!“

Нина трепна, прекръсти се:

— Какъв ужас!…

— И още същата нощ видях сън. Всичко е червено-червено и — целувки… — Прохор говореше тихо и се вслушваше в думите си. — А после друг сън, бял: видях една девойка, една позната селянка, Таня…

Нина гледаше огъня дълбоко замислена. Полумракът на стаята трепкаше и шепнеше нещо заедно с пламъка. В тъмните ъгли се спотайваше неясна тишина и на Нина й се струваше, че там се крие душата на Синилга, мрачна, неспокойна… Ето я, идва насам… и Нина извика.

— Какво ви стана, госпожице? Аз съм. — Готвачката с тихи, меки като на котка стъпки мина покрай тях с ръжена и започна да разравя горещото злато на въглените.

— Колко сте плашлива — каза Прохор.

— От нервите е… Момичетата в гимназията нощно време лудуват. Със спиритизъм се занимаваме, духове викаме… Затуй…

— А аз тъкмо се канех да ви разкажа нещо друго. Още по-страшно!

Нина се огледа наоколо, ослуша се — навън виелицата свиреше и ближеше тъмните хлътнатини на стъклата.

— Запалете лампата. Не мога да стоя на тъмно.

Розовият абажур на силната лампа приближи, повика от мрака тъмните ъгли. В ъглите е спокойно, пусто.

— Хвърлете още дърва, намръзнала съм. — Нина загърна раменете си с шала и се сгуши в мекото кресло. — Това е много интересно. Е, слушам ви — каза тя почти шепнешком. Лицето й беше пребледняло.

Прохор се смути и й рече с нехаен глас:

— Не, по-добре да ви разкажа за една млада вдовица-тунгуска… Много смешна случка… Веднъж един старец-тунгус ме заведе в катуна си…

— Ама и вие сте един женкар! — леко тропна с токчето си и каза с гнуслива гримаса Нина. — Вдовицата, Таня, за още някаква Анфиса споменавахте…

— Това е една наша много добра позната, много красива, на село. — Гласът на Прохор трепна. — Аз за нея не мисля. На мен Синилга ми подсказа за нея в последния сън. Дори не знам — туй може и наяве да било.

— Искам да чуя още веднъж: как се спасихте?

— Моля. — Прохор нервно драсна клечка кибрит и запали цигара. — Аз умирах. Спомням си как изрева бурята, отведнъж, със страшна сила. Палатката ни отхвърча. Вихърът смъкваше шубата ми. Вихърът се въртеше, бял-бял, студен… Аз си подадох главата и изведнъж нещо блесна пред самите ми очи като огън, като светкавица. Някой ме облъхна с дишането си и с вик, един такъв ужасен, зверски, някой падна възнак и взе да се търкаля. Ибрахим се търкаляше и държеше в ръцете си ханджара. Аз знам. Макар че той не иска да си признае. И защо е извикал — не казва. На вас също няма да ви каже, по-добре не го сърдете, не го питайте… — Прохор пушеше поривисто, жадно гълташе дима и шумно го издухваше на кълбета. — После в далечината заджафкаха кучета. Мислех си, че са пак вълците. Не, бяха кучета, и представете си — впрегнати: за панаира край езерата тръгнали някакви якути. Качиха ни на шейните. Тъй се спасихме от смъртта. Впрочем вече съм ви разказвал… Но все не мога да разбера, не мога да си спомня — много болен бях, разстроен — дали преди туй или после, а може би точно тогава видях Синилга. Помня, че тя се въртеше, пееше и удряше дайрето си. И ми говореше за много работи. Всичко съм забравил.

И двамата дълго седяха смълчани. Дървата в камината пращяха, котаракът мъркаше.

— Това са всичките ми приключения — каза Прохор с въздишка.

Нина разбра, че спомените му тежат. Доиска й се да го ободри, но не знаеше с какви думи. Тя извади от чантичката си едно карамелче.

— Вземете, шоколадено е. След горчивото добре ще ви дойде.

Прохор разсеяно сложи карамелчето в устата си, каза:

— Глупости са това!

— Кое?

— Синилга. Същински дивотии. Първия път бях преял. А накрая боледувах. Привиждаха ми се какви ли не страхотии. Бълнуване. Например, че една мечка ми отгриза главата, а на мен ми порасна нова, лъвска. Аз разкъсах мечката и извадих от търбуха й моята глава, само че вече с брада и цялата в сълзи. Когато се събудих, наистина се разплаках… Спомних си за мама. А наоколо студ, няма жива душа. И никаква надежда за спасение. Това е, Ниночка, това е, момичето ми… А мъртъвците никога не стават от гробовете си.

— Стават. Не телата, а душите. Това се нарича метафизика. Не, сгреших, мистика. Да, струва ми се, мистика, а може и някак другояче. Чела съм „Призраци“ от Фламарион — там има много най-различни случки с покойници. И Крукс пише…

— Глупости! — отсечено каза Прохор и рязко запрати угарката си в камината. В този момент Нина му се стори мъничка. „Да, аз съм мъж, а ти си жена и нищо повече“ — самодоволно си помисли той.

— Яков Назарич, нали още не спите, може ли да вляза за малко? — почука Прохор на вратата на стопанина.

— Влизай, братле, влизай без церемонии. Знаеш, че те имам, кажи-речи, за роден син. — Той седеше по халат на едно огромно бюро, отрупано със счетоводни книги, бланки, мостри, и тракаше със сметалото. Беше късна вечер.

— Вдругиден си заминавам.

— Защо така! Погостувай ни още…

— Време е вече. Исках да ви питам, Яков Назарич, дали няма да ми отпуснете на вересия стока за хиляда и петстотин — две хиляди рубли.

— За какво ти е? — погледна го усмихнато с присвити очи търговецът.

— Искам из пътя да завъртя малко търговия.

— Хм!… Гледай го ти кучето, извинявай за приказката. Харесваш ми. Хм!… Хубаво, хубаво. — Той целият разцъфна в усмивка, дотъркули се заедно с креслото до учтиво застаналия младеж и го дръпна за пеша: — Да беше седнал. Нека си поприказваме.

Прохор седна на крайчеца на един стол почтително като просител пред големец.

— Тъй, правилно. Ама как ще тръгнеш със стоката? Нали ще се забавиш из пътя?

— Аз с два чифта, бързо. Вчера замина за железопътната линия търговецът Болдирев — имал работа в Москва. Аз придумах неговия колар, дадох му една десетачка бакшиш, в трактира го почерпих водка, хапнахме. Той ще разгласи по селата, че ще тръгна със стока. Тукашният край е затънтен. Колко е от вас до железопътната линия? Хиляда версти? Мисля, че ще имам печалба.

— Дявол с дявол! — викна търговецът, преструвайки се на ядосан. — Току-виж, всичките ми клиенти си подмамил!… Хм! Ще ти дам, ще ти дам. Вземай, вземай. Още утре заран отиваме с теб в магазията.

От радост Прохор чак се изпоти.

Той напущаше града с болка в сърцето. Ниночка обеща да му пише. Беше много тъжна, когато излезе да го изпрати. Стопанинът и стопанката даваха напътствия на гостенина, кръстеха го. Нека бъде предпазлив из пътя: нощем хойкат разбойници, те не си поплюват, нека Ибрахим варди Прохор като очите си. Хайде, на добър час.

Застанал прав в шейната, Прохор дълго размахва еленовия си калпак. Но ето че чевръстите коне взеха остро завоя и той падна на седалката.

6

Също като възкръснал, най-скъпият, нечакан гостенин — Прохор Громов наближаваше село Медведево, където беше родният му дом.

В широката шейна седяха тримата: Ибрахим, бащата и синът. Бащата беше дошъл да го посрещне на сто версти оттук; отдавна беше получена телеграмата от сина и още една — от Куприянов:

„Посрещайте. Пристига.“

Дорестата тройка препуска бързо, Пьотр Данилич има не коне — хали. И през селото — с камшик, със звънчета, като вихър. Ето я църквата — „Благодаря ти, господи, че ме спаси!“. А ето го и зеления покрив — тяхната къща е най-високата.

Яркото слънце им светеше в очите. Пред портата на новата си къщичка стоеше Анфиса; тя беше заслонила очи с бялата си ръка и впиваше поглед в лицето на Прохор.

Пьотр Данилич й махна със самурения си калпак.

— Коя беше тая? — попита Прохор. — Анфиса ли?

А ето и… Всички са наизлезли пред портата. Готвачката Варвара, Иля Сохатик с контешка полушубка — калпакът му накривен; кметът, гърбавият; хора от кол и въже, отец Ипат — свещеникът. И дори сякаш душата на самия дядо Данило.

Насъбраха се хора — за чудене си е наистина. Жив и невредим!

— Я виж, майко, какво орле ти водя! Познаваш ли го? — изломоти стопанинът.

— Чудо и половина! — изрече отец Ипат и засвирка одобрително.

Плачеше майката, плачеше Прохор.

Измореният от пътя Прохор спа до вечерта. За чая се събраха в тесен семеен кръг, но в гостната. Прохор не спираше да разказва, като от време на време надзърташе в бележника си. Баща му слушаше мълчешката, с голямо внимание и лицето му изразяваше ту възторг, ту гняв, ту ужас. Майка му въздишаше, кръстеше се, усмихваше се и слушаше не с ушите си — думите, кой знае защо, прелитаха покрай ушите й, — слушаше със сърцето си.

— И ето ме жив и здрав. Ибрахим ме спаси.

Бащата стана тежко и олюлявайки се, отиде в кухнята.

— Тате май пак си е пийнал?

— Пие… — отвърна майката. Тя въздъхна, устните й се разтрепериха. — Лошо живеем…

Бащата се върна. След него крачеше, малко приведен, Ибрахим.

— Седни — каза бащата.

— Наша ще постои — отвърна му Ибрахим.

— Сядай! — викна бащата. — Само че не тук, а в креслото. — Той изкара тапицираното с плюш кресло в средата на стаята и настани кавказеца в него.

— Майко! — рече бащата. — Нека всички дойдат тук. Иди ги повикай.

Прохор услужливо изтърча в кухнята. И скоро, повикани от него, на вратата се изправиха гърбавият, продавачът, готвачката и конярят.

— Вижте, момчета — и чорбаджията посочи Ибрахим, — ей тоя човек е спасил сина ми от сигурна смърт. И аз, като именит търговец, искам да му се отблагодаря. Ибрахим! — обърна се към него той. — Ти може и да си злодей, ама туй няма значение, на всекиго може да се случи такваз беля, ама ти… значи, сърцето ти е златно. Затуй — благодаря ти от цялата си руска душа благодаря ти покорно. — Той искаше да падне на колене пред него, но Ибрахим скочи:

— Господарю! Недей!…

— Седи си! Седи си!… Ей, вие, кланяйте му се, всички! Варвара, Илюха! Благодарете му всички. Ибрахим! Харизвам ти белия кон. Нека бъде твой… Конярю! Дай коня на черкезина със седлото и с всичко друго. Илюха, отпусни на Ибрахим от най-хубавото сукно, ботуши, коприна, каквото си поиска. И още нещо, не бързай, не бързай. — Той изнесе от спалнята един вносен щуцер. — А пък туй башка̀.

Ибрахим коленичи, целуна щуцера и каза с разтреперан глас:

— Цх! Благодарим ти, бащице… Щом пушка ми давал, щом кон ми давал, знай, бащице, ще пукна за теб, за Прошка, за стопанката… Ще пукна! Аллах да те пази, бащице… Благодаря ти, бащице!

Късно вечерта, когато Прохор си легна, Маря Кириловна седна до него и се загледа с любов в лицето му. Какъв е хубавец!

И Прохор се вглежда в цялата фигура на майка си със синовен, нежен поглед. Защо е толкоз повяхнала? И бръчки са се появили, някаква гънка е легнала между очите й, отпуснали са се ъгълчетата на милите, нежни устни. Дожаля му за нея.

— Все въздишаш, майчице… Защо тъй?

Тя се премести до главата му, отметна един черен къдрав кичур от челото му, целуна го. Той я прегърна през врата и се притисна до лицето й.

— То да можеше, нямаше да въздишам, ама на̀… Отчето ми, Прошенка!

— Ама защо, да не би да ти е зле?

— Не, нищо… — каза тя с дълбока въздишка. — Като поживееш тук, ще разбереш.

— Майчице!… — рече той и се надигна. Широките му гърди бяха голи. Златното кръстче на синджирчето лъщеше. — Милата ми майчица… Аз вече съм голям, няма да позволя да те обиждат. Ти си ми по-скъпа от тате. Няма да позволя.

— Трудно е, Проша, няма да ми помогнеш… Той е слаб човек… И бедата не е в него… Другаде е…

— Къде?

— Другаде е, Проша… Чак езикът ми не се обръща да ти го река. И бог, изглежда, ме е изоставил. — Тя извади носната си кърпичка, разплака се.

— Мамо! Майчице…

7

А скоро след това дойдоха Заговезни. Истински, сибирски: с блини, водка, пелмени, пържена риба със сметана, със звънчета, с гривести тройки, с огньове, с песни и веселби.

Три-четири дена преди празника цяла тълпа хлапета се залови да гради „крепост“ на широкия площад, досами църквата. Това е стена от сняг, много висока, ездач може да закрие. Тя загражда широк кръг, по гребена и са набучени елхички, а по средата, в самата „крепост“, е забит прът, целият украсен със знамена — Пьотр Данилич с широка ръка отпусна шарена басма. На върха на пръта е сложено легнало едно колело, а на колелото на Заговезни Пьотр Данилич ще нареди да качат едно буре с водка. Ох, че веселба ще падне! На Заговезни смелчаците ще превземат крепостта: който стигне до пръта с коня си, негова ще е водката.

Заговезни започнаха както му е редът — православните заприиждаха в черквата. Слънцето се издигаше ярко, току-виж, до пладне капчуците протекат, снегът се белееше ослепително и въздухът беше дъхав като напролет.

Дори звънът на камбаните приличаше на весело хорце: еднокракият войник Ефимка — да го вземат мътните — е пощръклял!

„Четвърт блин, четвърт блин!“ — закачливо подскачаха малките камбанки.

„Половин, половин, половин!“ — присъединяваха се към тях медногърлите средняци.

И солидно, без да бърза, думкаше петтонният великан:

„Блин!“

А еднокракият звънар Ефимка — навирил ноздри ухилен до уши, с лукав поглед — си знае работата; тегли въжетата и настъпва с крак педала, свързан с главната камбана. Една утеха си има Ефимка, с едно е прочут — че е звънар и половина. Той сякаш самият звънти: лактите му играят, главата му кима, дървеният му крак подскача, здравият блъска дъската. И с трийсет куршума да го пронижеш — няма да усети. Мъртъв пак ще бие камбаните:

Четвърт блин,

половин,

четвърт блин,

половин,

блин, блин, блин!

И на Ефимка започва да му се струва, че всичко пред очите му се е разиграло: слънцето, къщята, гората. А ей го и… ха-ха!… Дядо Наум, както си беше тръгнал чинно за църква с новите кучешки ръкавици, се спря срещу камбанарията, забучи в пряспата бастунчето си, па като му тропна едно хорце. После изведнъж — стоп! — навири към звънаря буйната си бяла брада и се провикна:

— Ей, ироде! Със сух комат да се задавиш дано… Вкара ме в грях баш преди литургията!…

А зевзекът Ефимка само се кикоти и продължава:

Четвърт блин,

половин,

четвърт блин,

половин,

блин, блин, блин!

Църквата е пълна с хора. Лицата на бабичките и старците грееха благочестиво — след една седмица ще отнесат на попа всичките си грехове, — а охранените селянки и селяни само за едно си мислят, за ядене и за пиене.

От рунтави, плешиви, остригани и всякакви други глави невидимо се възнасяше силна воня на изпита водка, а откъм олтара укорително плуваше синкав тамян. Бабичките се мръщеха благочестиво, подхилваха се. „Пфу, като в кръчма!“ — и почваха да кихат така, че църквата ехтеше. Децата прихваха да се смеят в калпаците си и родителите им ги плескаха по вратовете.

Свещеникът, отец Ипат, служеше макар и благолепно, ала все пак малко игриво, така да се каже, във весела гама. Защото и той няма да се откаже от един хубав гуляй с блини, с хайверец. От вчерашните блини с яко поливане свещеникът изпитва нещо като умопомрачение — навсякъде му се привиждат блини: по иконостаса, в олтара, под купола и чак до притвора — блини, блини.

— Слушай — шепне той на човека, който му подава кадилницата, — я ми донеси малко сняг. Искам да се поосвежа.

Целият десен клирос е претъпкан с най-гласовитите мъже и момчета. Тоест те толкова свирепо ревяха, толкова се напъваха, че на басовития чичо Митродор чак му изщрака нещо в гърлото. А когато викнаха: „Яко до царя!“ — чак отец Ипат не се стърпя, замаха с кадилницата към тях:

— По-полека, православни! По-полека.

Прохор стоеше с майка си отпред. Пьотр Данилич също изяви желание да присъствува: запали свещ, похълца, похълца и — божа работа — излезе навън. Анфиса Петровна се кипри на стъпалата до левия клирос като разцъфтял мак в леха. Хиляди очи я гледат и не могат да й се нагледат — и злобно, и милозливо. Как се е издокарала хубавицата, как се е издокарала!

Прохор изпохапа устните си до кръв. Не иска да я гледа, няма да я гледа! Но тя привлича погледите му както магнитът — иглата. Мръсна твар!

А Иля Петрович Сохатих въздишаше малко по-назад от Анфиса. Той се кръстеше час по час, нарочно вдигаше ръката си високо: гледайте — пръстени, халки, та чак и една гривна виси.

Проповедта на отец Ипат беше строга. Нахока всички, направи ги на бъзе и коприва.

— Вие, православни, сте като същински неверници — вещаеше той, притиснал аналоя със свещения си издут корем. — Как се готвите да посрещнете великия пост господен? С дивашки игри, с кълчене, с неприлични песни и така нататък, и така нататък до безкрай. Тежко на земята Ханаанска, гибел ви възвестявам! „Не се опивайте с вино, в него се крие блудството!“ — са казали древните. А вие какво правите? Затънали сте в пиянство като някакви индийски диваци, лишени от божията благодат. Опомнете се! Край вас малки деца растат и виждат цялата ви гнусотия. Безкрайно тъжен пример! Или друго — замислили сте дяволска игра: „крепост“ ще ми превземате. Това конно състезание подобава на езическите амфитеатри, а вие сте допуснали тази мерзост досами божия дом. Пак ви повтарям; опомнете се, православни! Тия дни са дни за молитви и въздишки. Амин!…

Когато слънцето започна да слиза към дола, из селото загърмяха изстрели. Хлапетиите с оглушителни кречетала търчеха от единия му край до другия:

— Излизайте! Излизайте! Крепостта ще превземат!

До крепостта с материал, даден от Пьотр Данилич, е издигната висока трибуна за почетните лица. Тук се е събрало цялото му семейство и всички селски големци. Само Прохор се качи на камбанарията. Оттам по-добре се вижда, а и хич не му се иска да е с Анфиса.

— А къде е отец Ипат? — осведоми се приставът с николаевския шинел и рунтавите мустаци.

— В къщи си отиде, ваше високоблагородие — отговори му кметът.

— Той много се позоваваше на стомаха си — почтително вметна Иля Сохатих и дори изкозирува като военен.

Беше се струпало половината село. Лицата на всички са усмихнати, зачервени. Слънцето не скъпеше лъчите си: горяха кръстовете на църквата, прозорците на отец Ипатовата къща отсреща пламтяха като огън. По стената и пред портата на снежната крепост и от двете страни на коридора, водещ към портата, се бяха скупчили с кречетала в ръцете деца и момчурляци. Те със зорки очи напрегнато поглеждаха към улицата, подсвиркваха си, разменяха си закачки.

Ето че от пряката уличка изскочи един ездач, шибна коня си и препусна право към снежното кале. Подир него втори, трети. По-близо, по-близо. Хлапетата с рев и свиркане завъртяха кречеталата, към ездачите захвърчаха снежни топки, ледени шушулки, конски тор; жените пищяха и размахваха забрадките си пред самите муцуни на изправилите се на задни крака коне. Ездачите налагаха кончетата си с камшици, ритаха ги с токове, крещяха им „дий“ и „тпру-у“, конете пръхтяха, въртяха се, танцуваха на задните си крака и — побягваха на една страна, съпроводени от гърления смях на развеселените хора:

— Дю-дю-дю…

— И туй ми било ездачи! Кавалеристи!…

— Услади ли ви се водката? Дю-дю-дю!…

Митка Дункин се катурна от коня. А ездачите не преставаха да прииждат — от пряката уличка, от портите: кой на хубав кон, кой на крастава кранта.

— Вижте, вижте! Смъртта яхнала крава, смъртта!

— Къде?

Наистина от едната страна на улицата до другата се мяташе пощръкляла крава, двама късокраки пияни мужици я шибаха с два бича. Те забиваха носове в снега, скачаха на крака, втурваха се да минават път на кравата, тя измучаваше, въртеше високо навирената си опашка; по едно време докопа с рогата си единия от мужиците, който беше паднал на четири крака, той зави като вълк и се скри пълзешката под някакъв сайвант. На гърба на кравата здраво се крепеше смъртта с бял саван и с коса.

— Смъртта! Смъртта!… — крещяха хората.

В това време изскърца поповата порта и яхнал алесто буйногриво конче, оттам бавно излезе самият отец Ипат.

Лицето му беше отпуснато, тесните му очички примижаваха, той клюмаше като задрямал. Подкара бавно кончето си по пътя, обърнал гръб на калето. Всички млъкнаха смаяни. Със синята капа и главата му изглежда заострена — като обърнат нагоре клин, раменете му тесни, а задникът — широк. Ако го гледаш отзад — същинска копа със заострен връх.

— Къде ли се е запътило отчето?

— На чифлика, къде другаде… При ковача отива сигур — обаждаха се в тълпата.

Неочаквано отчето рязко възви внезапно оживилия се кон, замахна с лакти, провикна се, намести капата си и изведнъж се юрна към калето.

За миг всичко живо млъкна от изненада. После отведнъж всички ревнаха, задюдюкаха, затракаха, засвириха пищялки, три хармоники гръмнаха, всички се втурнаха да защищават крепостта.

— Не позна, отче! Дю-дю-дю!…

— С измама, а? Ха-ха-ха!… А заранта какво проповядваше!…

— Ей! Ей! Дръж, дръж, дръж!… Съборете го! Съборете го!

Селяните рипнаха на стената, към отчето захвърчаха снежни топки, калпаци, ръкавици, ботуши. Всички си деряха гърлата, капнаха от викане. Отчето на три пъти щурмува снежното кале, три пъти отстъпи. Кончето му се озвери: върти се, подскача на едно място, муцуната му покрита с пяна, цялото — от копитата до ушите — трепери.

— Дий, чадо! Ди-и-ий! — шибна го отец Ипат с бича. Конят изпръхтя, изправи се на задните си крака. Още един скок и… крепостта щеше да бъде превзета.

Но в този миг някакъв сополанко взе, че натика право под опашката на коня запалена главня. Конят като обезумял събори стената от пийнали жени и запраши колкото му сила държи право през преспите, без да спира, хвърляйки къчове и размахвайки опашка.

Отец Ипат се изхлузи на врата му, вкопчи се като с клещи с ръце и с крака, впи се в коня като дива котка. Неочаквано, както препускаше, конят хвърли такова текме, че отец Ипат стремително изхвърча и се заби до кръста в една пряспа нагоре с краката. И всички се завтекоха към него с викове като пъстър гласовит облак. Расото се беше проснало по снега като черен траур. От него към небето стърчаха два крака с кадифени гащи, от джоба бяха изпадали дървена табакерка и тесте карти. Двата крака се мърдаха бавно, ту се срещаха, ту се раздалечаваха, сякаш голяма ножица с мъка стрижеше нещо.

Със задружни усилия бързо освободиха нисичкото тумбесто отче. То седна кротко на пряспата. Всичко живо се превиваше от смях, пищеше, охкаше.

Отчето изтръска снега от брадата си, разтърка очи и се прекръсти:

— А пък аз гледах, гледах през прозорчето — рече то и се окашля, — ех, викам си, тутманици! Една крепост не могат да превземат.

— Как сте със здравето, отче? — любезно се осведоми дотърчалият пристав.

— Нищо ми няма — махна с ръка отец Ипат. — Виж ме само колко съм тлъст… И цялата тая тлъстина все надолу слиза.

— Беж, беж! — викна някои рязко. Срещу крепостта на пътя се беше спрял бял кон. Яхаше го черкезинът.

— Момчета! Ибрахим!

Всички се юрнаха като облак към портата. Ибрахим се озъби, шибна коня с бича, конят препусна напред и сред страшна гълчава подмина портата, а после като птица с един скок прехвърли снежната стена.

— Ура! Ибрахим! Ура! Ура!… — лудешки и радостно се развика площадът. — Стената прескочи! Братлета! Брей, как можа!…

Прохор се завтече от камбанарията към Ибрахим, всички големци също забързаха от подиума към калето: бива си го черкезина! А черкезинът се усмихваше на всички приветливо, но хлапетата се страхуваха като от камшик дори от тая негова усмивка. Той килна калпака си назад, при което се показа огромното му потно чело, и рече:

— На джигита не му трябва порта! Планина да му се изпречи — цх! — по дяволите!… Черпете се, кунаци, изпийте всичката водка!… — И излезе бавно от калето, изпратен с дружно „благодаря“, с „ура“.

— А вие, Прохор Петрович, къде се бяхте скрили? — изчурулика Анфиса.

Прохор само помръдна вежди и попита майка си високо, за да го чуят всички:

— Защо тая жена стоеше до вас на трибуната, мамо?

— Не знам, Прошенка.

— А кой знае? — още по-високо, по-ядосано попита той.

— Аз — изгърмя гласът на баща му. Данилич хвана сина си под ръка и го дръпна настрана от тълпата.

— Виж какво, драги момко — каза му той, — не се заядай с мен, не ме следи и много недей мъдрува. Разбра ли? Инак ще обърна дебелия край.

Прохор с нервно движение измъкна ръката си и бързо си тръгна към къщи.

8

Вечерта Пьотр Данилич беше поканил гости на блини. Разбира се, присъствуваше и Анфиса Петровна Козирева. Тя непрекъснато ласкаеше Прохор, заничаше в очите му, но той — въпреки че това му струваше големи усилия — почти не я забелязваше или се стараеше да прекъсне хубавицата насред дума, да я уязви. И колкото повече се ядосваше, толкова по-силно се разгаряше в душата му някакво странно чувство, идеше му да я удари, да я убие и с плач да се хвърли да целува мъртвите и съблазнителни устни.

А всички един през друг:

— Прохор Петрович, разкажете ни: как беше?… Бъдете тъй любезен.

И той за десети път захваща да разказва нови и нови неща, припомняйки си смешни, необикновени случки от своето опасно странствуване. Но разказът му, кой знае защо, излизаше объркан, спънат — злата сила на омагьосващите Анфисини очи обгръщаше мислите му с упойваща мъгла.

— Ще ида да се поосвежа, мамо. — Той стана и излезе.

Небето беше звездно, сякаш направено от стъкло със зелена жилка, сърпът на месечината също беше зеленикав. До църквата горяха огньове. Момците караха младите жени и момите да прескачат огъня, скачаха и те. Писъци, смях, викове. Огньовете са високи, пламъците са с пияни опашки. Хармоника, танци, целувки.

Прохор застана сред тълпата, висок, напет. Младите жени и момите го помъкнаха към огъня. Като крилат кон прехвръкна Прохор през пламъка. Войнишката булка Дуня увисна на врата му и олигави устните му с влажната си уста. От нея лъхаше на водка, на лук. Той така я стисна, че всичките й копчета изпращяха, тя с писък се търкулна в снега, като повлече и Прохор подире си. Веднага останалите се натрупаха отгоре им. Прохор с пъшкане се изскубна от камарата натръшкали се отгоре му тела и започна едно боричкане. Гълчавата и виковете ехтяха като на война.

На Прохор му стана горещо. Той разкопча полушубката си и за да се спаси от пийналите женоря, се затича бавно през площада към къщята. На всяка крачка срещаше пияни. Прохор тръгна по главната улица към полето. Пролайваха кучета. В далечината, цялата заскрежена, мътно се сребрееше гората. Оттам глухо-глухо се дочуваха стоновете на бухал. Спомни си ковчега на шаманката в тайгата, спомни си последния страшен час, издигнатия над него ханджар на черкезина, магьосническото дайре и Синилга. Какъв ужасен сън! Никой няма да научи за тоя сън: нито Ибрахим, нито майка му. И колко е хубаво, че е жив, че е тук, в родния си край, сред близките си. И колко се радва, че има Ибрахим, майка! Но защо толкова неспокойно тупна сърцето му? Анфиса? Той е готов да се закълне пред тоя полумесец — той ще я отлъчи от баща си.

— Мамо-о! Как можа тате така да постъпи с теб…

И му се дощя да кресне с всичка сила, да се разпсува. Той ще й отмъсти за всеки побелял косъм на майка си, за всяка нейна ранна бръчка. Но как, как?

— Как?!

И се засмя пред него нежното лице на Анфиса, и толкова съблазнително се открехнаха розовите й устни.

— Ниночка! — извика Прохор, за да пропъди изкушението. — Мила Ниночка… Годенице моя!…

Лунна нощ. Той се връщаше от гората.

Празничната веселба още не беше стихнала. Огньовете продължаваха да горят; край тях с песни се въртяха младите, тук-там по преспите се щураха пияни; от различни краища на селото се обаждаха петли.

Внезапно от лунната мъглявина се изскубна тройка, забълбукаха, задрънкаха звънчета и хлопки — покрай Прохор профуча баща му. До него седеше Анфиса. На главата си тя беше метнала светлосин шал. Баща му крещеше нещо с пиянски глас и въртеше калпака си във въздуха. Тя се смееше и нейният сребрист малко тъжен смях се преплиташе със звучното кикотене на звънчетата.

„Аха!“ — мислено възкликна Прохор и незабелязано побягна към къщи.

Тройката вече беше спряла пред портата на търговеца. Прохор се скри в сянката отсреща. Баща му целуна Анфиса, каза й: „Хайде, върви си, бог да е с теб“ — и се покатери по стъпалата. Тя простена провлечено „О-ох!“ — и си тръгна към къщи, отначало полека, а след това все повече ускорявайки крачките си.

Прохор изтича до покритите с пяна коне, прошепна повелително на кочияша: „Бързо слизай!“ — и се метна на капрата.

Висока, скръстила ръце на гърдите си, красавицата замислено вървеше с наведена глава. Прохор хвана в една ръка поводите, провикна се и се понесе към нея.

Тя се обърна бързо, искаше да отскочи:

— Прохор! Животе мой… — но крайният кон я събори.

— Ей, ще те сгазя! Сляпа ли си?! — извика Прохор и тройката запраши по-нататък.

Цялата в сняг, бяла като сняг се надигна Анфиса, постоя малко, погледа подир тройката и се разплака безутешно. Тройката препускаше към гората. Очите на Прохор святкаха. Святкаха звездите в нощта. Прохор прехапа устни, зави му се свят. Завъртяха се звездите в нощта и месецът рипна на земята. Мъка, студен огън, мъчителен срам и жалост…

Пьотр Данилич хокаше жена си, заплашваше я, крещеше така, че се чуваше из цялата къща, искаше да му доведат Прохор.

Влезе Ибрахим, завъртя страшно очи, каза:

— Няма защо викаш. Няма защо обиждаш господарката. Като си пиян — спи. Инак — ханджар в шкембето…

Пьотр Данилич измърмори нещо и бързо си легна да спи.

Треперещата от старост вещица по прякор Патерицата разтриваше с терпентин силното бяло тяло на Анфиса. Анфиса стенеше, бедрото много я болеше. Патерицата утре ще заведе Анфиса на баня, ще я поръси с вода от самодивско кладенче.

— Как стана тая работа? Кой те удари?

— Сама. Сама.

И не можа да заспи цялата нощ. Цялата нощ, чак до мразовитата заря, си мисли. Колко самотно е сърцето й, колко е горещо и жадно!

„Соколе, соколе!… С кръвта си ще те опия. От всичко ще се отрека: от света, от царството небесно. Но няма да ми избягаш… Соколе!“

През цялата нощ, до жълтата студена заря, Прохор писа писмо на Нина Куприянова. Не че му се пишеше — беше забравил Нина, — но седна да пише. Напише един ред, хване се за главата, закрачи из стаята, задраска реда и — пак започне. Стараеше се да подбере най-нежните думи и все му се струваше, че тия думи са фалшиви, измислени, без пламък. От писмото, от редовете гледаха в сърцето му укоряващите очи на Анфиса.

— Мила — шепнеше той и се ядосваше, — мила… Ниночка…

Но Анфиса вземаше това за своя сметка и му кимаше нежно, и цялата се стремеше към него.

Прохор тупна с юмрук по масата, накъса хартията на малки парченца и си легна, без да се съблича. Присъни му се коледната елха в града, в салона на общественото събрание. Той е малък, с панделка и с панталонки до коленете. Някакъв непознат чичо със сюртук му подари златно конче.

9

Анфиса бързо оздравя. Тя не каза на никого. Мълчеше и Прохор.

Беше паднал хубав мек сняг. Прохор бе ударил два заека и се прибираше към къщи. Нарочно направи голям завой, за да мине покрай Анфисината порта. Слънцето беше златно. Врабешките ята започваха да щръклеят като напролет. Анфиса седеше на пейката със синьо кожухче, разкошният шал на главата й беше вързан някак особено: откриваше розовите и уши, а дългите му краища бяха отметнати назад. До нея седеше наконтен Иля Сохатих.

— Добър ден, Прохор Петрович! — Тя се изправи, застана висока, наляна, загледа се нежно в лицето му.

— Добър ден! — Погледна я крадешком и си продължи по пътя. „Колко е хубава, дявол да я вземе!“ После се озърна и внезапно сърцето му кипна:

— Иля! Отивай си в къщи! На̀, занес зайците.

— Ама, Прохор Петрович, нали според календар, днес е празник?!

— Много да не знаеш! — Устните му трепереха. Не, той ще отучи тоя клепоух щиглец да се върти край Анфиса.

Една вечер беше останал сам в къщи и жадно препрочиташе Жул Верн.

— Здравей, миличък!

Той вдигна глава. Пред него, облечена с дълго черно палто, стои Патерицата, главата й се тресе, мишите и очички се забиват в него като бургийки, устата й прилича на изсъхнала брезова кора. Той продължи да чете. Тя седна до него и започна да го милва по гърба, по главата, да се смее със скърцащ като несмазана врата глас и да пъшка:

— Ох, голям мерак ти има тя!

Прохор гледаше в книгата, но наостри уши и Жулверновият полет до луната веднага се прекъсна.

— Я вземи се ожени за нея. Не е стара, двайсет и втората година кара.

Бузите на Прохор пламнаха и онемелите редове изведнъж се изгубиха.

— Ах, каква двойка може да излезе от вас!… Най-малкото — баща ти вече няма да припари край нея, майка си ще спасиш. — Главата й се тресеше, очите й взеха да сълзят, от нея миришеше на мърша, на гробищна пръст, но думите й пареха като вряла вода.

— Имаш ли зъби, бабке? — попита я Прохор.

— Нямам, сине, нямам.

— Жалко… Инак щях да ти ги избия. Отивай си!

— Глупак си ти, сине — рече Патерицата, хвана се за прекършения от годините гръб, изохка и се надигна. — Прасе-сукалче си ти и нищо друго. Такваз хубавица да изпуснеш! На колко години станах, такваз царица за пръв път виждам. И все за теб си мисли… Загубеняк!… Барем майка си съжали. Стопила се е, горката. — И закрета като скърцаща дъга към вратата, подпирайки се с тояжката.

— Бабке, слушай — върна я Прохор и й мушна една рубла в ръката. — Кажи ми, бабке, ама да не се изтървеш пред някого, чуваш ли? Тя обича ли тате?

— Баща ти ли?! — викна бабичката. — Христос възкресе… Върти го около малкото си пръстче… Много й е изтрябвал…

— Лъжеш… Слушай, бабке! Ами Илюха, нашият продавач, често ли ходи при нея? Слушай, бабке…

— Ама ти защо целият трепериш? Теб обича, тъй да знаеш, теб! Малко ли хора ходят при нея?!… То се знае, мухите се въртят около меда. Попът и той дойде веднъж, оплюска цяло гърне сметана — и си отиде. Около малкото си пръстче ги върти тя.

— Лъжеш! Тя е любовница на баща ми… Тя…

— Пфу! Изтрябвало й е да има вземане-даване с дъртак. Казвам ти — само теб… Ех, сине! В банята да я видиш — ще се разтопиш. Вземи я, ти викам. Няма да се каеш… Инак ще се ожениш, току-виж, за някоя гражданка с много пари, само ще си похабиш хубостта, сине. Може да ти се случи някоя, дето само като й погледнеш мутрата, ще ти призлее…

— Кажи й… Впрочем нищо не й казвай… Върви си… Хайде, върви си, върви си. Ще я убия, тъй да кажеш… Ще я убия!

Той дълго не можа да се успокои. Жул Верн полетя под масата. Взе геометрията и зачете, без да мисли, преобръщаше страниците нервно. Вещица е тая Анфиса. Тя се разсъблича пред него, застанала сред цветя: „Добър ден, Прохор Петрович!“ Нагазва, без да бърза, в някаква рекичка. Не, това е Таня… Мила Таня, къде ли си ти, нахална, смешна Таня? Квадратът на хипотенузата е равен… По дяволите хипотенузата! За какво са му тия хипотенузи? На него му трябват пари и работа.

И започва да танцува пред него менует Ниночка с нейните тъмни къдрици, тя държи над главата си една хипотенуза, хванала я е за кранчетата и я мести плавно, плавно, и се усмихва: тир-ли, тар-ли, тир-ли-ла… „Ниночка!“ Той се тръшва на канапето и затваря очи. Той целува и разсъблича Ниночка. Тя се смее, съпротивлява се. Той я умолява: разреши ми. Той никога не е виждал с какво са облечени госпожиците. Дантели бухнал като сметана тюл, панделчици.

Кръвта нахлува в главата му, устата му пресъхва дланите на ръцете му се навлажняват.

— Докараха от пощата, от селото, „Нива“ за баща ти, а за теб — писмо. Ти добре ли си? Нещо червен ми изглеждаш… — казва Варвара. — Дай списанието да му разгледаме с Ибрахим картинките.

„Миличък Прохор Петрович, хайде не се сърдете ще ви наричам Прохор — пишеше му Нина. — Това е третото ми писмо, а вие все не отговаряте. Грях ви на душата. Да не би да ви е прелъстила оная вдовица как и беше името, Анфиса, струва ми се?… То си е така: далеч от очите, далеч от сърцето. Изглежда, всички мъже са такива. А аз съм станала много умна, ние си основахме литературен кръжок, научаваме по нещо, пишем реферати, ръководи ни учителят по литература Долгов: страшен симпатяга. Вие четете ли нещо? Трябва да четете, да учите. Инак — пътищата ни ще се разделят… Кога ще се видим пак? Елате при нас, стига сте киснали във вашия пущинак.“

И още много неща беше му писала Нина на бърза ръка, нечетливо, на цели шест страници.

— Да — каза си Прохор, — трябва да уча. — Престана да чете писмото и закрачи из стаята. Изобщо той се отнесе към писмото някак студено: образът на Нина оставаше в сянката на нещо неизвестно, потъваше в мъгла и мастилените редове не оживяваха.

— Да, трябва да уча.

Огледа се, както крачеше, в голямото стенно огледало: красив е, висок, широкоплещест. Опипа черните си мустачки. Дочете писмото и накрая: „Ваша доброжелателка и о… ви, Нина“.

Очите на Анфиса го дебнеха непрекъснато, мамеха го усмихнати. Вещица!… Но последните мастилени редове запламтяха, той препрочете писмото внимателно и с топло чувство. Разбира се, негова жена ще стане Нина. Той трябва достойно да се подготви за това.

Тръгна към къщата на интернирания Шапошников. В себе си носеше образа на Нина, своята неясна мечта. Гледаше към земята, мислеше.

— Ах, върви соколът, глава провесил.

— Анфиса! — извика Прохор и не можа да разбере веднага какво стана с него. Красавицата стоеше пред него с вдигнато нагоре лице, с разкопчано кожухче. Скръстила ръце на гърдите, тя го прегръщаше с пламенния си поглед, цялата се стремеше към него:

— Соколе мой!…

Прохор бързо се отби встрани и продължи по пътя, стиснал юмруци.

— Как смеете да пращате при мен разни бабички? — викна той. И през зъби: — Курва!

А колко му се искаше да се обърне, да я погледне: тя сигурно го гледа втренчено в гърба. Не, да се маха оттук, по-скоро! Той кипеше от яд. Насреща му се зададе Маря Кириловна.

— Майчице, мила!…

— Какво си приказвахте с нея?

— Нарекох я курва… Ти в къщи ли се прибираш?

— В къщи. Бях у попадията. Ти, Прошенка, по-далеч от нея стой… Лоша жена е тая Анфиса. Разтурена е.

— Майчице, какво приказвате? Милата ми!…

Той я прегърна, целуна я и я изпрати с поглед. Много му дожаля за нея. Наближаваше крайната къщурка, където живееше Шапошников.

В това време Маря Кириловна срещна Анфиса, поиска да я изобиколи, не успя:

— Недейте закача момчето ми, Анфиса Петровна… Страх от бога нямате ли?

— Какви ги измисляте?… Божичко!… Чувате ли се какво приказвате?

Двете жени се разминаха като барут и огън.

Шапошников е брадат, с рунтави вежди, с плешиво теме, но косата му е дълга, а говори с тънък глас, заеква. И когато говори, на трудните места силно зажумява, сякаш се мъчи да изстиска думите от очите си.

— Чувал съм, че сте завършили университет?

— Да, завърших… Юридическия факултет. Седнете. С какво мога да ви бъда полезен?

Прохор знаеше, че Шапошников е революционер, че е правил опит да убие някакъв генерал, май че губернатор, че е излежал в Акатуйската каторга присъдата си, а сега е интерниран тук.

— Бих искал да се уча, а тук… Знаете ли например немски език?

— Не — каза Шапошников и си сложи пенснето. — Или, по-точно, знам го, но много слабо. — Той седна и преметна крак връз крак. Ботушите му са продупчени и кални, панталонът му дрипав, ръцете му груби под ноктите му черно — същински селянин.

Прохор се огледа. Мижавото прозорче едвам пропущаше светлината; по рафтовете се виждаха препарирани птици и животинки; в ъгъла — вълк разкъсва заек. На масата просната белка, ланцети, кълчища, тел. Миришеше на лак и билки.

— Животни ли препарирате?

— Препарирам.

— Значи, ще ме учите на всичко, което знаете — заговори Прохор; той се стараеше да гледа настрани, в гласа му звучеше престорена надменност. — Ще ви плащам добре, не се тревожете. Аз изобщо искам… Аз трябва да стана човек.

— Родителите ли ви насилват? — попита Шапошников с издадена напред брада.

— Аз. Аз искам.

— Това е похвално! Разбира се, на вашия баща не му е до вас.

— Откъде ще започнем? — прекъсна го Прохор.

— Хайде да се заемем с история, с география. Тъкмо имам Ключевски и Реклю. След Великден, какво ще кажете?

Прохор потърси басови солидни нотки и каза:

— Не… Ако сте свободен, още сега.

Шапошников свали пенснето си, присви очи, погледна Прохор и си помисли: „Чешит!“

10

Късна вечер. Маря Кириловна си е легнала да спи. В стаята на Иля Сохатих е весело. Ибрахим лежи на кревата, преметнал ръце зад главата си, и лъготи нещо за жените. Иля Сохатих час по час отмята назад рижавите си къдрички, кикоти се, плюнчи молива и си записва в албума:

— Как, как, как?

— Пиши — казва му Ибрахим и реди мръсотия подир мръсотия.

Моливът работи без почивка. Иля се дави, кашля, кикоти се. Той не иска да остане длъжен. Поглежда в албума, прихва, избърсва лигавата си уста и започва:

— Чуйте сега как една готвачка познала господаря си… Много е интересно. Имало едно време една готвачка, охранена, загладена, като теб, Варварушка…

— Ха-ха-ха-ха-ха-ха!

— Та, значи, завързали й очите и взели да я целуват подред: двама пазачи, един кочияш, един лакей и трима войници, а тя трябвало да познава кой я целува.

Ибрахим процежда смеха през мустаците и зъбите си: съска, подсвирква, цъка, чатка със зъби. Смехът на готвачката е вътрешен: хване се с две ръце за корема, сякаш й призлява, и се люлее мълчешката напред-назад, една червендалеста, месеста, току-виж, ще се пръсне отвътре, па като прихне, като изпищи, чак да те заболят ушите, и пак и секва дъхът, залюлява се — ще пукне.

Иля Сохатих помириса въздуха, набърчи гнусливо нос, каза:

— Съобразно с народната простотия вие не разбирате какво значи поезия… Ето, да речем, един акростик. Слушайте! — Той си пийна водка, почерпи готвачката и черкезина, порови из албума и започна да декламира с някакъв чужд, виещ пръчовски глас:

Ангеле изящен,

Недостъпни са твойте красоти,

Формено нещастен,

Иля Сохатих пренебрегваш ти.

Сърце ми скръбно с кръв обля се,

Адио, любов, към теб стремя се!…

Двата последни реда той изкрещя лудешки, а после падна сълзливо и страстно в краката на пийналата готвачка.

— Адио, любов, към теб стремя се!… — Той заби рижавата си глава в коленете й — косите му се разхвърчаха — и пиян заплака.

Варвара изведнъж се размекна, от тялото й сякаш потече топла вода: пъшкайки, тя го прегърна през врата и неизвестно защо, зави с глас, дебело и страшно.

— Херувимчето ми… Илю-у-ушенка-а-а!… Не плачи.

Иля Сохатих се изскубна от ръцете й, рипна:

— Глупачка! С кой акъл си помисли, че се интересувам от твоята утроба или сърце?… Глупачка!

Черкезинът се надигна от кревата и очите му сърдито стрелнаха Иля.

— Туй се вика акростик — каза Иля, докато бършеше очите си с копринена кърпичка, и изпи още една чашка. — В него се посочва обектът на любовта в първите букви, ама вие никога не можете си въобрази кого обичам. Ех, мили мои… Варвара! Ибрахим!… Не знаете вие кого обичам страстно и страдам.

— Знаем бе, знаем — каза готвачката и се почеса под мишницата. — Коя друга?… Тя на всички ви е завъртяла главите. Пустата му Анфиса…

— Вярно! — викна Иля и плесна с длани. — Вярно. Само че няма да я пустосваш! За тез думи заслужаваш да те перна през устата.

Стаята беше заприличала на хавра: всичко се люшкаше, всичко бучеше. И не можеше да се разбере какво прави Ибрахим: псува ли, или си тананика под носа кавказка песничка; не се знаеше какво прави Варвара: плаче ли, или се друса отвътре в безумен смях. Водката се лееше. През пиянската мъгла долиташе:

— Ще се оженя… Да пукна, ако не се оженя!… Бракосъчетание тоест…

— Ожени се… Да ти поиграем на сватбата!

— На Варварушка — сапвир… На Ибрахимушка — златен часовник… Опъва се тя… Върли врагове имам… Врагове!

— Жа колим!… Враговете…

— Маря Кириловна, клетата, ми рече веднъж — изхленчи готвачката. — Що не вземем да го оженим… Теб, тоест. Плаче, клетата, заради своя ирод…

— На мен жал за господарката — каза Ибрахим. — Златна жена е Маря, цена няма… Жал ми е!…

— Много е хубава тая вещица, Анфиса де! — каза Варвара. — Нейните телеса не за мъжете, ами и за жените чак е вредно да ги гледат. Таквиз като нея веднъж на сто години се раждат.

— Анфиса ли? Ох! Не ще да ме тури в сметката тя! — викна Иля и разроши къдриците си. — Братлетя, я ме оженете!… Венчейте ме!… А пък ние с нея… Търговска жена ще стане. В града. Зидана къща. Аз имам скътани пари. Само че туй да не се разчуе… Анфиса! Ангел поетичен! Лале!

Той подскачаше като пръч и й пращаше въздушни целувки.

В стаята беззвучно изникна Прохор. Лицето на Иля изведнъж се смали и изостри. Той грабна албума и го скри под възглавницата.

— Туй какво е?

— Нищо, Прохор Петрович, нищо… Залъгалка!

— Покажи ми я!…

— А пък аз не желая… Какво в края на краищата? Това си е моя вещ.

— Покажи я! — глухо рече Прохор, хвърли възглавницата на пода и взе албума.

— Записал съм си разни глупости. Неприлично е такъв прекрасен младеж като вас да ги чете… Поетични мръсотии… — Илюха не можеше да седи на едно място, лъсналите му очички се присвиваха сънено, а ръката му страхливо се пресягаше към албума: — Не си струва, Прохор Петрович, да го разглеждате. Пардон, моля ви се.

Прохор, без да бърза, свали от корицата направената от вестник подвързия. Илюха се сви и смутено зяпна с кьосавата си уста. На червения сахтиян на корицата със златни букви беше отпечатано:

„НА НЕГОВО ВИСОКОБЛАГОРОДИЕ

ИЛЯ ПЕТРОВИЧ СОХАТИХ

ОТ ЦЯЛАТА МИ ЛЮБОВ

ПОДАРЯВА АНФИСА ПЕТРОВНА КОЗИРЕВА

ЗА СПОМЕН“

А отгоре — корона.

— Тъ-ъ-ъй — хапливо проточи младежът, седна и си наля чашка водка. — Отдавна ли ти го подари? — попита той.

— Ами как да ви кажа?… Неотдавна. То, ако рече да се замисли човек, туй е чисто недоразумение, суприз.

Прохор изпи бавно водката, замисли се.

— Ние тук неочаквано си пийнахме по приятелски в компания. И здравенцето ми нещо не е… И на първите страници е чиста и проста скука.

— Скука ли? — попита като бълнуващ Прохор и се оживи, очите му светнаха. — Чакай да видиш как ще те развеселя сега, Илюша. Анфиса Петровна обича ли те? Кажи ми като на приятел, Илюша.

— Ами и аз не знам как да ви го кажа по-рационално — избърса продавачът лигавата си уста.

— Чакай… — Прохор излезе и веднага се върна с една гарафа водка с лимонови кори. — Гаврътни я! — каза той на продавача и му подаде пълна чаша водка.

— Няма ли да ми дойде много?

Прохор също изпи една чашка.

— Я да си полегнем на кревата, Илюша.

— С най-голямо удоволствие — каза Иля. Той беше вече съвсем замаян, езикът му едва се мърдаше. Сърцето на Прохор думкаше, ушите му като въртоп жадно поглъщаха думите на Илюха. Те лежеха един до друг: Прохор като мързелив мечок, Илюха като суек, раболепно — с лапички, вдигнати на гърдите.

— И аз съм нещастен, Илюша…

— Знам, знам… Баща ви е крив за всичко… Ах, горката ви майка, горката ви майка!… Такава неприятност в къщи. Но аз окончателно ще оправя всичко, не се съмнявайте… Аз ще си постигна целта…

— Кажи де, целували ли сте се с нея?

— Тоест удивително сме се целували.

— Съвсем?

— Тоест толкоз съвсем, че няма накъде повече. С пълна коментария. След Великден ще й направя предлог. Ако е рекъл господ, ще се оженим. Мирси.

Прохор изпъшка и го попита:

— А хубаво ли е, Илюша, да се целува човек с красавица?

— Ох! — рече той, занемя и затвори тесните си очички. — Чак неописуемо…

— Разкажи ми как… Хайде, Илюша, миличък… — Прохор го прегърна нежно. Продавачът започна да дрънка всякакви мръсотии, при което се лигавеше, кикотеше се и облизваше пияната си уста.

В главата и сърцето на Прохор избухваше ту остра любов към Анфиса, ту ревнива омраза към нея. Бузите му горяха, тъпо го болеше простуденото в тайгата коляно, устата му пресъхваше.

— А ти чел ли си „Престъпление и наказание“ от Достоевски? — рязко прекъсна той Иля. — Там има един Разколников, студент. Много ми допада тоя студент… Той е смел!

— Аз също уважавам студентите — каза Иля, — например Альохин, политическия…

— Той убил една бабичка…

— Не, убийство не знам да е имало, но ловеше риба с въдица.

— Аз за Разколников ти приказвам! — с внезапен гняв викна Прохор. — За Разколников! Глупак! — блъсна продавача с юмрук в брадата и излезе, като затръшна вратата.

— Диване! — съскаше Прохор и крачеше широко. — Ще види той едно женене за Анфиса! — Той трепереше. Луната светеше през прозорците. Искаше му се да тръшне някой ствол в пода, да удари, да обиди някого. Седна на перваза на прозореца, долепи горещото си чело до стъклото. Плешивата луна му се смееше подигравателно.

„Анфиса!“

Анфиса го вика. Сърцето му утихва, сменя струните; иска му се да излезе на снежния простор, да иде при онзи съдбоносен дом, който нахално, като гола русалка, се синее на лунната светлина.

— Проклетнице!

Надникна при майка си. Горяха две кандила. Креватът на баща му беше празен. Маря Кириловна стенеше насън. Къде ли е баща му? Нали тая вечер се видяха? Къде ли е? Аха, тъй…

Предпазливо, през главния вход излезе на улицата и се запъти към Анфисината къща. Ей я къщата. Стъпи на цокъла, вкопчи се в резбата на рамките около прозорците, долепи пламнало ухо до прозореца на вещицата. Тихо. Баща му сигурно е там. Почука лекичко. Сега ще му рече, че на майка му й е призляло.

Завеската не трепна. На прозореца е оставено някакво плетиво, като че ли започват черен чорап — куките стърчат. Почука по-силно. Спят. Закукуригаха петли. Прохор с все сила блъсна с юмрук черчевето — издрънчаха, посипаха се стъкла, после се преви ниско до земята, шмугна се в сокака.

11

На сутринта си пристигна Пьотр Данилич. В шейната имаше чували с брашно и той беше целият набрашнен.

— Къде беше, тате? В мелницата ли? Там ли преспа?

Лъхна го миризма на водка, цял облак брашно се вдигна от хвърления на земята калпак.

— Че къде другаде?

Прохор мислено се упрекна — много го досрамя — и излезе навън. Църковният пазач сменяше строшените нощес стъкла. Прохор се засрами още повече. Вървеше бавно, пъхнал ръце в ръкавите си и навел глава сякаш си мислеше за нещо, а всъщност с крайчеца на очите си се беше вторачил в мамещите прозорчета. На стъпалата изскочи с кофи едно момиченце. Доиска му се да го попита добре ли е Анфиса Петровна, а вместо това му мина през ум: „Колко бих искал аз да й нося вода!“ И се заредиха едни мисли, горещи и лютиви като пипер. За миг изплува образът на майка му, за миг изпита болка, но Анфисиният сърдечен шепот звучеше любовно и той нямаше сили да се бори с него.

— Няма да я бъде тая… Няма да я бъде! — засъска Прохор, потръпвайки, сепна се и пое бързо към края на селото. Какво да прави? Трябва да работи, трябва да учи, времето лети. Дали пък да замине за града? Но как да зареже баща си, майка си? Баща му пиянствува, майка му страда. И тая… тая дяволица! Да се захване с търговия, да разчисти земя за ниви и да пропилее младостта си в тоя пущинак с баща си, с майка си и с Анфиса? Но нали беше решил да свърже съдбата си с Нина Куприянова? Да, да, точно така. И това е най-правилното. Тя е умна, красива, тя ще го спаси и ще го направи истински човек. Ниночка! Годеницата ми!…

Ето че селото остана зад гърба му. Бял простор. Снеговете пламтят под мартенското слънце. И сякаш всичко в душата му се унесе. — Пролет! — Прохор се засмя високо и хукна на големи скокове към тайгата: — Хопа-хопа! — зарева той песен и заигра, затропа с токове, заприкляка, завъртя се, засвири. И танцуваше, подсвиркваше полето, въртеше се брадатата тайга, а слънцето го замеряше със злато и смях: „Хопа-хопа!…“

Откъм църквата като медни въздишки се дочу камбанен звън. Прохор веднага — стоп — сне калпак, прекръсти се: той постеше.

— Диване, глупак! — каза си той, като погледна преспите. — Цял декар съм изпотъпкал, докато танцувах.

Кръвта се блъскаше в жилите му: искаше му се да действува, да кипи. По пътя се зададе старче.

— Здрасти, Прохор Петрович!

Той сграбчи старчето за краката, преметна го, само брадата му се мерна и наръчът съчки, който беше нарамило, целият се разпиля.

— Ти пощръкля ли? Същински отвързан жребец…

— Ха-ха-ха!… Ставай, дядо, пролет е! — Прохор метна на гърба си наръча дърва, закрачи към селото: — Хайде, деденце, стигни ме! Ако искаш, да те взема на конче. Та нали си магьосник?

— Тю-у, магаре с магаре!…

В къщи грабна от ръцете на черкезина лопатата, разгребва жълтеникавия лепкав сняг, докато се изпоти три пъти.

— Няма да цепиш дърва… Аз ще ги нацепя! — викна той на ратая с изкривената уста. И наистина след изповядване, след вечеря, на лунна светлина нацепи два кубика дърва. Кръвта му кипи, дано по-скоро дойде пролетта: ще грабне пушката, ще замери хвъркатото ято с барут, ще полее блатото с гъша кръвта неговата да се укроти. Кръв!… Да, хубаво ще е да вземе нечия кръв, хубаво ще е да убие някого!…

Поповият котарак седеше на комина, рижав, охранен като самия поп: март е, котаракът чакаше Маца; Прохор се прицели, гръмна — котаракът се изсули главешката в комина. Прохор се усмихна. Дощя му се да прасне с един заряд сачми минаващото край тяхната къща куче.

— Беснееш! — викна му черкезинът. — Стига си плашил майка свой!…

И още много работи беше намислил да каже, но не му се говореше. Патрахилът миришеше на тамян и разтопен восък, коремът на попа — на зехтин, на грухано жито.

— Аз, йереят, с властта, която ми е дадена… — но замлъкна йерейският глас и отец Ипат забоботи съвсем по мирянски: — Нямаш ли още грехове? Нямаш ли? Изпречвал ли си се на пътя на баща си? А? Не си ли се съблазнявал от някоя хубавичка вдовица? Не лъжи, бог ни чува. Значи, не си? Варди се, понеже си млад и тепърва има да поумняваш, а вдовицата е изцяло в ноктите на дявола, а на всичко отгоре страда от срамна болест… Още малко и подпорите на носа й ще рухнат.

От срам Прохор се изпоти, в гърдите му сякаш огън гори: „Ох, как лъже чернокапецът, плаши ме!“

— Аз, йереят, с властта, която ми е дадена… ти прощавам и разрешавам, чадо.

Праведник излизаше от църквата Прохор, в душата му ангели пеят, но дяволът въртеше опашка пред краката му, ниският вятър разнасяше снежен прах, фучеха снежни пумпали.

— Утре ще се причастя. Велико нещо е вярата. Колко ми е леко!

И тръгна подир опашатия дяволски пумпал покрай Анфисината къща, покрай магнитните й прозорци; гледа — мига светлинка, гледа — Илюха стои под прозореца.

— Иля!

Изчезна като вдън земя. Белият снежен вятър засява дирите му. И шепне край една климнала къщурка Прохор, тика златна пара и ръцете на двама момци:

— Видяхте ли го? — врътна той глава към сокака.

— Знаем, акъл не ни давай…

Имаше в село един Вахрамеюшка, ни стар, ни млад, на сто без една години. Единият крак на Вахрамеюшка е дървен, още от времето на покойния Нахимов през Кримската война шрапнел му го откъснал, седемнайсети брезов крак доизносва — толкоз е млад!

Науми си Прохор на Великден да смае хората, залови се да разкопава с Вахрамеюшка топа тайно, по нощите; тоя топ се търкаляше в църковния двор и от древност беше затънал в земята. Един казашки отряд, още по Борисово време май, като минавал оттук, захвърлил топа, и той тук си и остана.

— Ама да не си шукнал, внимавай…

— Кво кайш?

— Да мълчиш, ти викам.

— А? Викни мъжката! В устата ми викни!… През ушите не чувам. — Старецът разтвори като сом голата си уста. Прохор сви устните си на тръба и високо изкрещя в обраслата с бели косми уста.

— А-а! Тъй де! — радостно му отвърна Вахрамеюшка и му намигна: — Преди да му дойде времето, никой да не се научи… Тайно демек… Ама като изгърмим — ще изгубят и ума, и дума… Един път!…

Прохор се прибираше в къщи усмихнат: когато стане богат и знатен, с истински топ ще се сдобие.

— Ние на времето с Нахимов, бог да го прости…

Скръц-скръц прави дървеният крак по пръхкавия сняг; скърца, играе в обирджийската нощ Анфисината вратничка; и сърцето на Прохор скърца. Ех!

„Ниночка, годеницата ми!… Наближава Великден. А при нас още има студове. Ниночка, Великден. Ниночка, а кога ние с теб?… Ще те разцелувам цялата, цялата… Три пъти, хиляда пъти. Получих твоето писмо и не ти отговорих. Аз съм свиня и глупак.“

На това място моливът му се счупи и той прибра тайния си дневник под ключ. Това е глупаво и… хлапашко. Изуваше се шумно. Подшитата с гьон валенка тупна на пода. Изпъшка Прохор и без да се прекръсти, си легна:

— Лека нощ!

„Колко са хубави след дванайсетте евангелия, след мъките господни светлинките: плават, плават…“ — мисли си набожната Анфиса.

Тъмно и тихо е. Откъм църквата тихо плаваха светлинки, приказваха си шепнешката, мигаха. Много светлинки. Всяка светлинка е жива — ръка и сърце. Ръката на Анфиса е бяла, топла; сърцето на Анфиса е неразбираемо — магнит. А свещта й е като на Прохор, като на майка му, Маря Кириловна — дебела, със златни завъртулки. Печалната Маря Кириловна се запъти към къщи.

Загаси Прохор свещта си, загърна се с тъмнината и тайно тръгна подир Анфиса. Трепка по лицето на Анфиса светлинката, мърда устните й: пълни, красиви, отрова има по тия устни и сладост. И толкова нежно, моминско е лицето й.

Шепне Анфиса на пламъчето:

— Помоли се, поклони се, пламъче, за моя мил… Соколе ясен!… Юначе младо!

Шепне Прохор на мрака:

— Курва!… Гледай я ти!… Колко била набожна!… — И не може да разбере Прохор обича ли Анфиса, или я мрази.

А в къщи — чай. Пьотр Данилич зачервен, гълта чаша подир чаша, изгаря си устата. Той лъха на брезово снопче и на баня.

— Тю-у!… Здравата се нашибах, да му се не види. Чак брезовите клонки захванаха да пращят от жегата. Тю-у! Ей, Ибрахим!

Ибрахим в кухнята разбиваше белтъци, намислил е за Великден сладкиш да направи, съвсем като в града, казва се — безе. Охо! Той още колко работи знае да прави… Той…

— Не мога да утая жаждата си. Я ми гребни с една чиния снежец за чая. Много обичам да си пущам в чашата.

Черкезинът е червен като цвекло: лицето, очите, а на горещото му плешиво теме е залепнал брезов лист.

Великият четвъртък е най-важният четвъртък в годината. Маря Кириловна с Варвара в кухнята — препасали престилки, запретнали ръкави над лактите — заедно бъхтат тестото, гърдите им се тресат. Козунаците ще трябва да се пекат две нощи, много гости ще надойдат, празникът ще трае цяла седмица, а брашно, масло и мляко — колкото щеш. Илюха Сохатих, господин Иля Петрович, кълца четвъртъчната сол.

— Ужасно уважавам целия тоз предразсъдък — деликатно казва той, и главата му се поклаща наляво-надясно при всеки удар на медното чукало.

— А ти, Ибрахимушка, ще дойдеш ли на църква? — пита го стопанката.

— Ще дойда, Маря. Козунак носим да освети попа. Трябва.

Готвачката се изкикоти в пазвата си и врътна очи към черкезина.

— Нали си от татарски корен, неверник?!

— Се ино… Голямо работа… Кавказ отидем — Мухамед ще вярвам, тук дойдем — Иса. Се ино… Голямо работа. Ристос възкресе…

— Ама ти, Ибрахимушка, за Кавказ ли се стягаш? — попита стопанката.

— Не, как тъй — подхвърли той на масата чинията с белтъците и си облиза пръстите. — Черкезинът — същински куче — верен.

— Не ни изоставяй, Ибрахимушка.

Как може да ги изостави? Хич бива ли да си помисли такова нещо стопанката? Че лошо ли му е тук не му ли довериха Прошка? О, черкезинът добре разбира това, цени го. Прошка му е по-мил и от син. Да го пази аллах! Това е! Тъй рече черкезинът, планинецът. Тук се грижат за черкезина като за близък, какво друго му трябва? Стига да не го изпъдят, ще умре в краката им като куче, Ибрахимчо право казва. Ибрахимчо не обича да върти опашка. Цх!

— Живей колкото ти душа иска — каза Моря Кириловна трогната. — Ама си много скромен, не съм те чула да поискаш нещо. Ще взема да ти подаря за Великден един часовник.

Черкезинът засумтя и започна да върти свирепо очи.

— Ходих на воденица, зъби на воденичар чупих… Да не краде от брашното на стопанина!… Мръсник! Да види той как се краде!

— Стига си крещял бе! Луд човек — замаха с ръце готвачката.

— Мръсник! Стопанинът пияно, будала. Не знае да варди парата… Мръсник! Прошка трябва по-бързо да порасне… Добър джигит излезе от него… Мръсник! Трябва да го оженим… Ама какъв хубав мома, Куприян в Крайск… Мръсник!

— Млъкни бе… Стига си лаял… От бога страх имай! — опули се готвачката.

— Мелничар друг трябва смениш… Брашно краде. Продавач друг трябва. Стока краде. Гледай, мръсник, маскара! — измъкна той ханджара са и се закани на Илюха. — Червата ти ще изкарам!…

Илюха се изкиска сконфузено, а луничките по острото му личице потъмняха.

— Ужасно се интересувам да наблюдавам, когато той щръклее — каза Илюха и започна да пресява солта. — Позволете ми аз да боядисам яйцата, Маря Кириловна — рече той. — Варвара, къде сте вдигнали пакетчето с червената боя?

— Ако в твойто колиба допълзи змия, Коранът заповядва да му смажеш главата с ток. В твойто, Маря колиба, змия се вмъква. Женско. Знам. Виждам. Не се кахъри. Цх!

Маря Кириловна въздъхна тихо, отпусна се на пейката и заплака, бършейки очи с оплескана с тесто ръка.

— Ти потрай малко!… — въздъхна черкезинът. — Да знаеш колко ми е жал… Ей толкоз!

И цялата кухня въздъхна: от потъмнелия таван чак до най-далечния кът в пещта.

12

Великденската нощ е тъмна като сън напролет. Затова пък смолестите огньове в черковния двор толкова ярко се вихреха и изхвърляха кълба от пламъци, че бялата църквица цялата се розовееше, цялата подскачаше усмихнато. Хората прииждаха кой с коне, кой пеш. Ето че тъмнината изплю трима ездачи на един кон: отпред, до врата на коня — стопанинът; опряна с гърди в гърба му — стопанката; зад нея, вкопчено е полушубката на майка си детето.

Тъмнината помътняваше от задрямалите светлини на къщата, скърцаше с портите, обаждаше се оттук-оттам със слепи гласове.

Скърцаща, тежка крачка: иде черкезинът с огромни нови ботуши, замириса на катран и на нещо вкусно — черкезинът носи козунак. Ясно и звънливо потропва по замръзналата земя с токчета някой невидим: чук-скръц, чук-скръц, плава резеда-люляк и нещо бяло. Това трябва да е Анфиса с белия си шал, носи козунак. Очите на Прохор са като на малко тигърче: тя е, Анфиса, мирише на цветя. Ей, я погледни насам!

Скъпернически падаха хилави пролетни снежинки. Ето че тъмната нощ глътна първия удар на камбаната и го изплю някъде отвъд тайгата. Бързат хлапета, лелки, моми, селяни.

— Ей, бабке, стига си се туткала!… Удариха камбаните…

Анфиса сложи козунака си отдясно до прозореца. Ибрахим — до нейния. Анфиса се усмихна и — чук-скръц, чук-скръц — напред, към иконостаса, съблече си палтото. Бялата кашмирена рокля плътно обгръщаше тънката, стройна снага с висока гръд.

Прохор почука Вахрамеюшка по гърба. Вахрамеюшка зина като гладно гардже. Прохор се провикна към устата му:

— Да го качим на притвора, че по-силно да изгърми! Чуваш ли?

— Тъй вярно! — Отговори му Вахрамеюшка и се закашля. — Ний него, хубавеца, с мокър парцал ще го затапим, десетина хубави партенки ще натъпчем вътре. Здравата ще изгърми! Да загубят ума и дума…

— Опасно е, да не вземе да се пръсне?

— Акъл не ми давай! Ние на времето с Нахимов…

Пееха с все сила кънтящите камбани, пееха хората, а нощта из един път замлъкна от земята до небето. Кръстове, икони, хоругви, свещи… Запукаха пушки, затрещяха кречетала, изправиха се на задните си крака, хукнаха конете. А огромният чудовищен змей не преставаше да излиза от черковната врата като от зинала пещера, ето че змеят обхвана като жив пръстен целия храм и люспите му блестяха с хиляди трепкащи пламъчета.

Когато камбанарията утихна и само главната камбана още си поемаше дъх от умора, бучейки в мрака, Прохор с Вахрамеюшка и още двама селяни тайно качиха топа на притвора.

— Насам го дайте, по-близо до вратата — мърмореше Вахрамеюшка.

Насипаха барутния заряд. Затапи го Вахрамеюшка както трябва и се залови да тика най-усърдно мокри парцали в дулото: измъкне от кофата с водата една партенка, дълга три аршина, изцеди я хубавичко — и в гърлото, а в това време нарежда на хлапетата:

— Дайте още! По-яко да изгърми.

Прохор се уплаши, помаха на дядото с пръст: опасно е, ще се пръсне.

— Бог е с нас! — изфъфли Вахрамеюшка. — Акъл не ми давай!… Ние на времето…

А в църквата е тясно, задушно и тържествено. Отец Ипат е бодър, свеж, непрекъснато кади. Бабичките бъднуват. До десния клирос са всички големци. До левия — Анфиса. Голото теме на пристава, мустаците му, еполетите блестят. Тантурестата му дебела жена зорко следи съпруга си, а на пристава толкова му се иска да зърне Анфиса. Пьотр Данилич, облечен със сюртук замислено сложил ръце на шкембето си, благочестиво гледа възкръсналия Христос в очите. Ибрахим е с нова синя, с патрони, черкезка; блестят сребърният колан и дръжката на кавказкия ханджар; усърдно се кръсти непокръстеният черкезин край козунаците, чак се е изпотил. Потяха се и сълзяха свещите, плаваше над главите синкав дим.

Писарят, любител на църковни песнопения, управляваше хора. Чукна камертона по ръката си: до-ла-фа, — замахна, и петнайсетте гърла на подстриганите за празника селяни ревнаха:

„Възлюбленият бож…“

Па като изтрещя нещо, църквата трепна, с пищене се посипаха стъкла от вратата, хората се снишиха, а онези, които бяха по-близо до входа, изохкаха и приклекнаха, свещеникът пък подскочи, изтърва кадилницата и тръгна заднешката. За миг всичко замръзна, целият храм изумя. Замириса на барут, откъм притвора се дочу плашещ животински стон.

— Топът… топът гръмна! — с вик се втурна в църквата едно пребледняло хлапе. — Топът се пръсна!

Всички завъздишаха, взеха да се кръстят. Ибрахим бързо излезе от църквата. Подир него се запромушва приставът. От притвора до олтаря зашумоля: „Прохор с гръмнал с топа. Прохор“.

Анфиса внезапно пребледня, хвана се за свещника и краката й отмаляха. Писарят замахна с ръка, селяните запяха нестройно „Христос възкресе“. Отец Ипат беше толкова уплашен, че двайсет пъти подред кадеше на едно и също място и дойде на себе си чак в олтара, където си сръбна хубавичко от църковното вино.

Анфиса погледна надясно: Прохор. Прохор Петрович със светлозелена, изопната по тялото му хусарска куртка, намръщен и като че ли оправдавайки се, говореше нещо на баща си. Майка му се вслушваше напрегнато и клатеше глава. Анфиса изнемощяло затвори очи — „жив е!“ — и благодарна усмивка се разля по цялото й лице: „Майко Богородице!“ И такава болка, такава радост обзе сърцето й изведнъж. „Той, той единствен!“ Ето кого била търсила душата й, тя го търси дълго, намери го и няма да го изпусне. О, по-добре позор и смърт. Но, боже, боже… нима тя опази за него душата си, тялото си? „Майко Богородице, ти познаваш, ти виждаш моето сърце. Помогни ми!“ Тръшна се Анфиса Петровна на колене, притисна глава в боядисаните дъски, заплака:

„Боже, боже, прости, помилуй! Помогни ми да бъда чиста, помогни ми да му бъда вярна докрай.“ И не чуваше какво става в църквата.

А в църквата отец Ипат дочете словото на Йоан Златоуст, православните започнаха да се целуват. Уж вече всички се изпоразцелуваха, на отец Ипат му се надуха устните, клисарят четвърта кошница с червени яйца отнесе в олтара. Ибрахим от козунаците през цялата църква си проправяше път, за да се целуне със стопаните си и пътьом, без да се спира, целуваше разпалено всеки срещнат: „Здрасти… Празник… възкресе!“ Селяните от изненада се пулеха и пръхтяха като коне, бабичките плюеха, „Да опустееш дано…“ и гнусливо въртяха глави.

По едно време Анфиса Петровна се изправи, скръсти ръце на гърдите си и пред всички, бавно и гордо, сякаш носеше на блюдо цялата си хубост, се запъти към Прохор като царица.

— Прохор Петрович, Христос възкресе… — прегърна го леко и просто, от все сърце го целуна. И хиляди гърди в църквата въздъхнаха: „Ах!…“ Прохор се изчерви целият, замръзна. Тя погледна Пьотр Данилич подигравателно, обърна се и се запъти към изхода.

Очите на Пьотр Данилич светнаха, юмрукът му се сви и се отпусна, по лицето му плъзнаха облаци. Прохор се облиза скришом — леле колко сладко било! — и целият гореше от обида, от срам и щастие. И цялата литургия преплува над него като сън.

А в последните редове съскаха, шепнеха си. И тоя шепот се промъкна напред: „Убиха Вахрамеюшка… Нали са гъбави с пари… Ще се отърват“. Пьотр Данилич се дразнеше, избиваше го пот. Той пъшкаше и когато се кръстеше, толкова силно се удряше в челото, в раменете, че го заболя. Ръцете на Маря Кирилова трепереха: туй й прилича не на великденска служба, а на панихида.

„Не е на добро — шумолеше из църквата. — Не е, не е на добро.“

Прохор не помнеше как излезе на пътя. Вървяха с баща си един до друг, но смразени. Зарята беше жълта като през септември и пресният сняг, който беше посипал земята, приличаше на пух.

— Как можа да се родиш такъв глупак!… Ако вземе да умре, големи разправии ще си имаме… Диване!… Бой заслужаваш. — Бащата говореше сурово.

— Аз го предупреждавах, не ме послуша — каза Прохор; гласът му беше станал тънък, детски.

— Хлапак! Диване!

— Сещам се защо си ядосан.

— Защо? — попита бащата и засумтя.

— Не съм виновен, че тя с мен се целуна, а не с теб — каза Прохор с разтреперан глас.

— Не бил виновен… филанкишията е виновен! — изхърка Пьотр Данилич.

— Тате, хайде да не приказваме повече.

Върховете на брезите бяха заскрежени. Розовееха се. С утринен угрижен вик прелетяха весели гарги.

След като разговяха, спаха до обед. Ибрахим седеше в стаичката си, хълцаше. Беше преял козунак и пасха от сладка извара. Пасхата беше негово собствено произведение. Какво ли не беше наблъскал в нея; на черкезина му се повдигаше.

Когато Прохор влезе в стаята на прислугата, Иля Сохатих се разкрасяваше пред кривото огледало.

— При нея ли отиваш? — злъчно попита Прохор.

— Тъй вярно, Прохор Петрович, при нейна милост. — Той се закикоти като коза, сложи си плюшената шапка. — Всичко най-хубавичко! До скорошно визави! — завъртя бастунчето си и излезе.

— Ибрахим — нерешително каза Прохор, седна и въздъхна дълбоко.

— Знам — мрачно му отвърна Ибрахим.

— Честна дума, не съм виновен… Само че, Ибрахим, аз я обичам… Разбираш ли…

— Глупак си ти, Прошка!

— Боря се… Разбирам, че не е хубаво.

— Куприян трябва да вземеш, Нина… Работа да вършиш… А тая — пфу!

— Просто свят ми се завива, мръсотия. Хем се отвращавам, хем ми е сладко. И за мама ми е жал…

— За джигит те мислех, Прошка… О! Дяволите да те вземат… Едно жена те върти както си иска… Магаре, хлапе! Нищо друго няма да ти река. Цх!

Прохор си излезе огорчен.

„По дяволите! Какво ме прихваща наистина?… По дяволите!“ — сам си казваше той, но това бяха празни думи и главата му беше пълна с червена мъгла.

Къщурката на Вахрамеюшка приличаше на кучешка колиба; той се търкаляше на сламата, охкаше.

В ъгъла плачеше бабичката му.

— Как си? — попита го Прохор, огледа се на какво да седне, отпусна се на едно преобърнато каче.

— По случай празника… хубаво ме целуна… проклетникът… — фъфлеше дядото. — Ще умра…

Скоро дойде фелдшерът, прегледа го.

— Изцерете стареца — рече му Прохор, — сто рубли ще дам.

— Трудно е — отговори му той. — Две ребра са счупени.

— Ох, ще умра, ще умра!…

Бабичката започна да вие още по-силно, брадата на Прохор взе да трепери, той хвана бабичката за раменете, наведе се над ухото й.

— Бабке — и гласът му затрепера, — и аз не съм виновен. Какво да правим, беля стана… На̀ ти, бабке, на първо време. — Той изсипа в полата й шепа сребро и си излезе.

13

Денят беше ясен, празничен.

Прохор и Шапошников отидоха в тайгата. Избраха си едно обрулено от ветровете баирче, накладоха огън, свариха си чай.

— Защо избягахте от богатата трапеза у вас, Прохор? Сигурно имате всичко в изобилие…

— Тъй, докривя ми… Аз много обичам природата… Пролет е.

Пролетта идваше откъм небето. Слънцето беше хвърлило ледената си кора и бе запалило по краищата си пламенни огньове. Земята се беше проснала в цял ръст беше изложила гърдите си на слънцето и неподвижно чакаше да й дойде времето като жив погребан под саван. Стани, земьо, събуди се! Все по-топли, по-горещи стават огньовете; ето вече е изтлял тук-там белият саван и слънцето като със златен плуг, бавно, но упорито разорава снега с лъчите си. Още малко — и ще потекат ручеи, още съвсем малко — ще хукнат реки, ще дойдат от крилатия юг птиците, последните кичури от зимните космалаци ще се скрият в дълбоките долове и там ще изпукат от зорките очи на слънцето.

— Пролетта е хубаво нещо — каза Шапошников, докато палеше лулата си от огъня.

Целият простор се засиня. Спретнатото село беше обгърнато от пролетните изпарения като млада булка в баня, само кръстът сияеше над мъглите, а още по-горе от мъглите леко и весело летеше към всички краища на света празничният камбанен звън.

— Вашият живот е като пролетта — каза Шапошников.

— Аз изобщо не познавам живота. Аз нищо не знам, а трябва да започвам. Научете ме.

Прохор стоеше, скръстил ръце на гърдите си и обърнал към селото замислено, тъжно лице.

Шапошников разроши брадата си и повъртя ръка във въздуха, сякаш се канеше да държи дълга реч.

— Животът — започна той, — тоест целият комплекс от видима и невидима природа, от явления, свойства…

— Вие винаги така сложно ми обяснявате, та чак не ви разбирам…

В стаята влезе Анфиса, потърси с очи оногова, за когото бе зажадняло сърцето й, не го намери и се спря нерешително до вратата. Разговорът отведнъж секна. „Одумвали са ме“ — помисли си Анфиса.

Мария Кириловна подаде на мъжа си налятата от самовара чаша. Приставът и жена му се спогледаха, отец Ипат заби нос в чинията с шунка.

— Да ви е честит светлият празник — каза Анфиса без да погледне никого, и се накани да се измъкне незабелязано, но в това време Пьотр Данилич гаврътна дванайсетата чашка коняк, бързо стана и усмихнат, потривайки ръце, на пръсти благовъзпитано се запъти към нея.

— Не ни остана време в храма… Анфиса Петровна… Е, Христос възкресе… — Той разкриви внезапно уста и зашлеви на Анфиса звънка плесница.

Всички ахнаха, Анфиса мълчешката избяга навън.

— Ще ти кажа аз как се завърта главата на млади момчета! — ехтеше подире й.

Маря Кириловна се кръстеше, радостни сълзи потекоха от очите й.

— Аз не ща да съм бедняк… Това е глупост! Аз ще забогатея. Аз искам да забогатея. И недейте ми приказва глупости — разпалено му възрази Прохор. — Вземете си от сиренето…

Шапошников се позамисли, ухили се в брадата си.

— Защо пък не — каза той, сърбайки сладкия чай. — И между търговците се срещат хора. Но рядко. Това е феномен. Теле с две глави. Например Гончаров край Калуга, фабрикантът. Него мнозина го уважават. Работниците му получават част от печалбата и изобщо…

— Гончаров край Калуга? — Прохор си записа.

— Или, да речем, Шахов… И той е оригинал, чешит. Прескочи до Монте Карло, направи голям удар на рулетката. А после дава. На нашите организации е помагал… Впрочем после излезе, че бил мошеник.

— Не знам точно какъв ще стана, но си мисля, че няма да съм лош човек… Без вашия социализъм, а просто така.

— Какво пък — каза Шапошников с въздишка и погледна с интерес пламналите очи на младежа. — Значи, излиза, че ние двамата сме идейни врагове. Идейни. Но това не означава, че сме врагове изобщо. Ние можем да бъдем и най-добри приятели.

Прохор замери с шишарка една катеричка и каза усмихнат:

— Аз, Шапошников, обичам да имам врагове. Някак по-весело е… Кръвта по-добре се полира. — Той сграбчи Шапошников за раменете, разсмя се и го събори по гръб. — Хайде да се поборим. Хайде де!

— Не умея — каза Шапошников. — Уф! — Става и се изтупа. — Вие сте млад, а говорите като зрял човек… Ех, при други обстоятелства би могло да излезе нещо от вас.

Катеричката пак заподскача по клоните. Напечените от слънцето борове миришеха на смола. Слънцето залязваше.

— Обстоятелствата са плюнка! — викна Прохор, засили се и прескочи огъня. — Стига да има човек сила, обстоятелствата ще му се покорят.

— В живота човек всичко трябва да преодолее — рече Шапошников, след като помълча малко с присвити очи, — а на първо място да преодолее себе си.

— Какво значи туй — да преодолее себе си?

— … Отива си — рече празнично пийналият отец Ипат, наведе се над умиращия и опрял чело в стената, а ръка — в рамото на Вахрамеюшка, му даде прошка, без да го изповядва. После благослови плачещата бабичка, каза й: — Не падай духом, чадо — хълцукна и си тръгна към къщи, като се подпираше в стените, за да не падне.

… Анфиса седеше вцепенена на дивана и като мъртва, с изцъклени очи, се беше вторачила в пъстро изрисуваната стенна печка. Диша ли или не? Край нея се усукваше Иля Сохатих. Пъдеше го, заплашваше го — не, не си отиваше.

Свечеряваше се. Слънцето доста посмали огньовете си, покри се със зелен воал и цялото небе стана зеленикаво. От мъглите се надигаше студът.

— Време е да се прибираме — каза Прохор на учителя си. Далечната Таня играеше хоро. Синилга спеше в ковчега си. Ей, Таня, ей, Синилга! Но нищо нямаше пред неговите очи, нищо освен зеленикавия воал на небесата и надникналата вечерница.

— А ти къде скитосваш? — посрещна го пред портата разплаканата готвачка. — Оня звяр преби майка ти.

— Защо?

— Иди го разбери защо. За нищо и никакво. Първо Анфиска фрасна по муцуната. А подир туй…

Прохор съблече хусарската си куртка, с подчертано тежки стъпки мина покрай баща си, който беше седнал в трапезарията, и влезе при майка си. Майка му лежеше на кревата в сивата си нова рокля; ръкавът й беше разкъсан, на рамото й се виждаше синина.

— Майчице, мила!…

Главата й беше вързана с мокър пешкир. Миришеше на оцет. Кандилцето. Апостол Прохор в сребърна риза. Стърчи върбово клонче. Майката погледна сина си като чужд. Той се смути. Миг — и падна на колене пред нея. Очите й изведнъж се усмихнаха и веднага след това плувнаха в сълзи. Тя обхвана главата му и колкото и да се мъчеше, не можа да сдържи сълзите и стоновете си. Давейки се от плач, му шепнеше на ухото, кръстеше го и здраво го притискаше:

— Как ще живеем! Как ще живеем?… Зарад оназ змия си патя. Божичко, прибери ме!

— Милата ми, безценната ми майчица!… Сега ще се обясня с баща си.

Тя го сграбчи за ръката.

— За бога, недей! Ще те убие…

— Майко! Трябва да се сложи край…

Тя скочи:

— Прошенка! Прохор!

Но той вече влизаше при баща си. Баща му седеше до масата, черпеше се сам и пееше пиянски с женски глас, като пръскаше слюнки и се олюляваше:

Всички ме оставиха,

скоро ще умра,

клизма ми направиха…

— Да ти се не видят и песните! — разсмя се Варвара. Тя палеше окачената газена лампа. — Главата ти побеляла, а ревеш какви ли не мръсотии… Пфу!

— Хъ-хъ — изсмя се той. — Илюха ме научи… А ти много да не знаеш.

— Варвара, отивай в кухнята! — И Прохор затръшна вратата подире й.

— А-а, хубавецо, сокола — залигави се Пьотр Данилич.

— Тате… — започна Прохор и застана срещу него, хванал се за ръба на масата. — Ти баща ли си ми или не? Мъж ли си на майка ми, или…

— А ти какъв си?

— Аз съм човек.

— Ти? Чове-ек? — Той се размърда нервно на канапето, набит, недодялан, опули се срещу Прохор и зина като смаян. — Пале си ти! — изкрещя той. — Жабче!… Плюнка и нищо повече!

— Ако продължаваш да биеш майка ми, ще се оплача в съда. В града ще ида, ще подам молба до прокурора…

— Ох! Ох, Прохор Петрович, бащице! — язвително взе да писука бащата и на лицето му се изписаха подигравателно уплаха и молба. — На прокурора ли?… Душице, Прохор Петрович, смили се!… — И се закикоти, а очите му започнаха да се наливат с гняв.

Подигравката прободе Прохор като с нож.

— Аз няма да допусна да се вършат престъпления!… Това е злодейство!… Погледни мама, пребил си я. Защо? — крещеше той с отново изтънял, детски глас, ръцете му се пречупиха в лактите и литнаха към очите, пръстите му подскачаха и той целият потръпваше. — Защо, тате?… Защо? Тя ми е майка, жена е най-сетне… — Всеки мускул на лицето му трепереше от болка, болеше го дори всяко косъмче.

Бащата се надигна като мечок и тресна по масата и с двата си юмрука едновременно:

— А-а-а?! Закрилник ли се пишеш?! — Той се наведе тежко над масата и захърка: — А-а-а!…

Зиналата черна уста изригваше към Прохор пушек и смрад. Уплашено се стъписа синът, но внезапно очите му светнаха и той също тропна рязко по масата:

— Да, закрилник!

Те горещо дишаха един срещу друг и се тресяха.

— А знаеш ли защо става тъй, защо е тая бъркотия в къщи, защо са тия кавги?

— Знам! — викна Прохор. — Заради Анфиса!

— Тъй ли? Схватлив си.

— Засрами се, тате…

— Аз ли? Ами ти бе, плужек с плужек!… Тя кого близа в църквата: теб или мен?

— Зарежи я! Инак ще я изгоря заедно с гнездото й…

— Какво-о?! Баща си ли ще учиш?!

— От никого не ме е страх… Ще я застрелям!…

— А-а-а!… — Пьотр Данилич сграбчи сина си за гърдите — разхвърчаха се копчета. Прохор захапа косматия юмрук, удари го силно по ръката, изтръгна се вик:

— Ще я убия! — Хукна навън. — Ще убия тая развратница!

Прохор видя — не с очи, с душа — как простена и припадна майка му.

Коридорът беше тъмен. Търговецът хвана за крака един виенски стол. Прохор тичаше по коридора.

— Къде? Стос… скресе… — Покрай стената се промъкваше дошлият на гости поп.

Премятайки се, столът полетя подир сина в тъмното. От удара му свещеникът се строполи на пода.

Прохор — подлудял, страшен — се втурна в стаята на Ибрахим. Ибрахим хъркаше като двайсет барабана. Прохор грабна ханджара му и през кухнята побягна навън.

По-бързо, по-бързо, докато кръвта му прилича на ханджар и ханджарът — на пламък.

— Ще я убия!

Пътят отскачаше от краката му, главата му се опираше в небето и мракът беше като коридор, няма друга съдба за Прохор — край. Не може да свие встрани, не трябва!…

Вратичката, стъпалата, къщурката, перденцето, светлинката. Светлината стана огромна. Рязък удар с ток, с рамо, с глава във вратата:

— Ей, пуснете ме! Пуснете ме! Сполетя ни беда…

— Прошенка, ти ли си? Соколе…

Ето че вратата скръцна. Светна ханджарът: — А-а-а…

— Бягай, шейтан! — И Прохор се преметна. — Ще видиш ти един ханджар!…

Омразен и мил плаваше нечий глас: мракът ли гукаше с пролетни уста, снежната виелица ли се въртеше и пееше. — Не — на гърдите на Ибрахим се давеше от плач Прохор. Езикът му беше непослушен, ръцете му висяха като безжизнени… Ох, аллах, аллах!… Не знае Ибрахим как да утеши своя джигит.

— Прохор, ти си джигит. И ние те обичаме… О! Много теб обичаме… Жа пукнем… О!

Прохор плачеше безутешно като обидено до смърт, излъгано дете. И те вървяха така през мрака, прегърнати и притиснати един до друг. Черкезинът се секнеше и сумтеше.

14

Момците здравата напердашиха Илюха; той две седмици накуцваше и разтриваше левия си хълбок с терпентин и кучешка лой. Момците си получиха обещаната награда, впрочем Прохор добре ги нахока: „Ама че сте глупаци! Помислете си само: идва човекът на седянка при момите, пийва си, вие се заяждате с него и го натупвате. Така ли се пазарихме? Трябваше да го издебнете край Анфисината къща. Глупаци!“

Отец Ипат също две седмици не служи и не ходи на треби, докато не се изгуби цицината на челото му. Пьотр Данилич му подари разкошен плат за расо: бледосиня тревица на червен фон. Ибрахим великолепно го уши. Да му се не начудиш на черкезина: златни ръце има! Наистина расото приличаше на кавказки бешмет, но отец Ипат остана много доволен и от расото, и от черкезина. Дълго друса в изблик на чувство ръката на Пьотр Данилич и повтаряше:

— Чудо и половина! Благодаря.

Но каквото и да говорим, задният край на топа отхвръкна и бабата на Вахрамеюшка остана вдовица.

През тия две седмици стана нещо важно: дойде пролетта.

След скандала Пьотр Данилич за известно време се поукроти: често ходеше на мелницата — там селяните потягаха бента — и се прибираше в къщи повечето пъти трезвен. С Прохор се държеше ту безкрайно нежно, ту изобщо не го забелязваше. Но черкезинът отлично разбираше какво си е наумил търговецът и казваше на Прохор:

— Прошка, бъди… как беше?… Нащръкнал.

С идването на пролетта мустачките на Прохор потъмняха и гласът му още повече укрепна. Той ходеше при Шапошников, говореше, учеше, спореше, канеше го на гости. Баща му се мусеше:

— Ще напълни къщата с въшки.

А Ибрахим беше на друго мнение:

— Дръж се за Шапкин, Прошка. Нищо, че обича да си пийва, главата му е бистра, същинско… същинско… праскова!

На Прохор не му се седеше без физическа работа, искаше му се да развърти брадвата: нае един дюлгерин и се заловиха с него да правят на езерото в тайгата кей за къпане и голяма лодка. Езерото се намираше на около три версти от село Медведево. Наоколо — вековна, непроходима тайга. И пак там, на брега на езерото имаше от червеностволи борове — ловджийска къщичка, зимовище. Пьотр Данилич никога не се отбиваше там — не обичаше да ходи на лов, а на Прохор тая къщурка му е по-скъпа от палат: честичко преспиваше с пушката сам, а на заранта обикаляше из тайгата и биеше лисици и белки.

Душата на Прохор като че ли се поуспокои. Но пролетта си знаеше работата, тя неусетно опиваше кръвта му със сладко биле. Мечтаеше за жена, за Ниночка, мечтите му бяха някакви необуздани, диви. А Анфиса? За Анфиса сърцето му беше заключено. Понякога впрочем се надигаше остро желание да я има, да стисне зъби и да я мъчи така, че тя да вика с глас, от сърцето й да бликне кръв. Можеше ли той да забрави оная целувка в църквата? Но и мъките на майка си, и целия ад в дома им заради тая вещица той също никога не ще може да забрави. Но няма човек, който да се познава до дъно. Дори мъдрият гарван не знае къде ще изгният костите му.

Баща му пак го удари на пиене. Пи четири дена подред. Прохор и Маря Кириловна се страхуваха да му се мяркат пред очите. Той лежеше като пън, дебел, изгаряше, хъркаше, молеше да го наложат със сняг, но сняг нямаше. Прохор го гледаше хем с жал, хем с болка и си мислеше:

„Може би ще умре. Това за добро ли е, за лошо ли е?“

Вечерта Прохор се отби при Ибрахим — не го намери. На кревата седеше Иля и замислено подръпваше струните на китарата.

— Утре ще правя проверка на дюкяна — рече му Прохор.

— Какво има да му се проверява — отвърна му Иля и се усмихна. — За пет пари стока има в него, нищо и половина. Впрочем ваша си работа — обидено въздъхна той.

— Щом е малко стоката, трябва да те изгоним. За какво си ни?

Иля някак се сви целият, после се ухили, каза:

— А аз, Прохор Петрович, все пак искам да направя на мадам Козирева годежен предлог. Откровено вярно ви казвам, като на приятел. На господин пристава имам налична възможност да се поклоня, един вид, сват да ми стане, а баща ви — кум.

От очите на Прохор изхвръкнаха светкавици.

— Тя съгласна ли е?

— Да, ако както се казва, се проконстантира, напълно е склонна. Утре съм намислил да извърша окончателния преговор с Анфиса Петровна. Венчалните свещи вече са на път, по пощата. И цветята.

— Ами ако се запъне? — сърдито отметна Прохор перчема си.

— Божичко, тогаз ще продам свещите и цветята. Ама не, сигурен съм.

— Ожени се, ожени се, дявол да те вземе! — изръмжа през зъби Прохор и си тръгна. — Утре ли, казваш?

— Тъй вярно, надвечер, давате ли си благословията?

… Пьотр Данилич най-сетне се оправи. Прохор му каза:

— Мисля, тате, че трябва да уволним Иля Сохатих. Аз ще се заема с дюкяна. Ибрахим ще ми помага.

— Туй не е твоя работа. Аз си знам кой ми трябва и кой не ми трябва — сурово каза баща му.

Вечерта тръгна за воденицата.

— Ще остана там три-четири дена. Работа имам. Не ме чакайте.

На другия ден Прохор от заранта започна да проверява дюкяна. От червеното платно липсваха три топчета.

— А къде е остатъкът от копринения плат бордо? А къде е синият креп?

Иля се смути. Прохор грабна един топ басма и удари Иля с плоската му страна по главата:

— Мошеник! — Бомбето се нахлузи чак до устата на продавача.

Илюха се озъби, взе да пръска слюнки.

— То не се знае кой е мошеник! — развика се той. — Питайте баща си! Що работи е занесъл на изгората си… Обиждате ме!

— На коя изгора?

— Всички знаят на коя. На Анфиса!

— Ах! На бъдещата ти жена ли?

— Може би. — Той започна да оправя с треперещи пръсти бомбето си. — Такъв великолепен фасон развалихте!… От объркване насмалко не си прехапах езика. Само се пишете търговец! А същински комерсанти и през плет не сте виждали…

Той дълго боботи, подсмърча, но Прохор не го слушаше. Кой ли й е подарил оная блузка бордо? Баща му или Иля? А впрочем…

— Затваряй! — каза той. — Бакалията ще претеглим утре.

Шест часът вечерта е, а той още залък не е хапнал… Дюкянът се намираше в една солидна магазия през четири къщи от тяхната, на другия ъгъл. Когато си тръгна, видя как гологлава, с наметнат на раменете шал, леко притича към тяхната порта Анфиса.

— Тю, да му се не види! — ядоса се той. Не му се щеше да я среща и затова се запъти към Шапошников. „Какво ли й е дотрябвало? Дали не отива при Илюха? При годеника си? Дявол да го вземе!“

— Ей, Павлуха! — подвикна той на един от играещите на городки момци. — Довечера таквоз… ще налапа въдицата… Разбра ли?

— Ахъ — отвърна Павлуха, намигна му и така прасна с тоягата наредените чуканчета, че те изпукаха и се разхвърчаха като диви патици.

Шапошников, целият изпотен, пъшкаше над работата си: той разпъваше на пръчки прясната кожа на една сибирска катеричка.

— А, ваше степенство!…[1]

— Нямате ли нещо за хапване освен тая катерица, разбира се?…

— Имам дива гъска… Вчера от гюмето пернах едно едро парче. От Египет пристига… Ей таквиз мускули е натрупала под крилата си.

— А вижте аз какво нося — каза Прохор и извади бутилката водка, която беше взел при проверката на дюкяна.

— Охо! Ама вие прогресирате, другарю — от голото теме до петите грейна интернираният и брадата му се измъкна от пещта заедно с гъсока. — Хапнете си.

— Тежко ми е, искам да пийна…

— Хи-хи-хи-хи!… — хитро се закикоти Шапошников и махна пенснето си. — Щом на вас ви е тежко, какво да кажат другите?

— Вие пак за бедните ли започвате? На мен иначе ми е тежко. Мъка ми е… Иначе.

— Аха! Мирова скръб, а? Похвално… Хапнете си… Вземете си от гърба. Да-да. Да пийнем, а? Отлично. Аз обичам водката. А не искате ли домашна? Аз и нея уважавам. Имам от нея. На̀ ви една чаена чаша. Стъклени нямам. Хайде, наздраве. Да станете голям и дебел. Какво? Втора чашка ли си наливате? Веднага? Охо-хо! — Водката го въодушеви: той се разприказва.

— Оцет на теб не ти трябва, не си дошла ти за оцет — рече Варвара на Анфиса. — Няма го, замина.

— Кой? — вдигна вежди Анфиса.

— Кой-кой… Господарят! А на теб кой ти трябва? Ей, моме! Защо мътиш главата на нашето момче, на Прохор де? Я по-добре замини занякъде с тая твоя хубост. В града богато би живяла. Чак княгиня би могла да станеш. Честна дума. А тук… Завряла си се да живееш на село, все едно, че в гората. Илюха и той окльощавя като котарак от тичане подир теб. Ех, моме!… Хубава си, наистина.

— Да не би да съм виновна за туй?…

— Какво търси тук тая жена? — попита влязлата Маря Кириловна, намръщи се и задиша тежко.

— А бе за оцет е дошла — двусмислено се обади готвачката.

— Анфиска — каза Маря Кириловна, — малко плесници ли изяде от мъжа ми?!

— О-о, ще му се отплатя аз — закачливо-весело и в същото време злобно проточи Анфиса и се закани леко с пръстче. — Аз другояче ще го ударя. Ама тъй ще го заболи, че ще му иде в реката да скочи… Ще му се отплатя аз!

— Вън оттук!

— Ех, Маря Кириловна! Вън — подигравателно й отвърна Анфиса и въздъхна. — Вие ли ще ми викате „вън“? Стига да поискам и три дена няма да се задържите тук… Кокошка сте вие, а не съпруга…

— Вън! Вън!… — викна излязла от кожата си стопанката, хвана се за касата на вратата и лицето й става безсилно-плачливо.

— Аз пък ще взема и ще седна — опиянена от силата си и предизвикателно навирила глава, усмихнато пропя Анфиса и се отпусна на края на пейката.

— Безсрамница! Развратница! Божичко, няма кой да се застъпи за мен — рязко й обърна гръб Маря Кириловна, а Анфиса с болка викна подире й:

— Грехота е да приказвате така, грехота!… Никога не съм била развратница! Весело живея, ала честта си пазя. Бог ми е свидетел…

— … Белките, да речем — говореше Шапошников, на когото се заплитаха и краката, и езикът, — са стадно животно, тоест тук пак виждате принципа на социалните отношения… Обществеността в мравешкото царство също е известна.

— Вашите мравки са нищо. Какво разбират те, какво виждат, жалки пълзачи.

— Охо! — възкликна интернираният и тромаво се обърна на токовете си. — Повече от вас и от мен виждат, или например пчелите, търтеите: във всяко тяхно око има по двайсет и шест хиляди оченца, те може би виждат и ултравиолетовите лъчи…

— Плюя на техните лъчи.

— Или катеричките… Когато се преселват на стада, те късат гъби и ги набождат на клоните, а след това си продължават по пътя, на хиляди версти от това място. Виждали ли сте по дърветата едни такива почернели гъбки, изсъхнали, великолепни гъби, масловки? А за кого са предназначени те? А? Ами за ония катерички, които ще минат подир тях може би след една година… Яж! Това, според вас, не е ли обществена проява?

— Глупачки са вашите катерички.

— А кой в такъв случай не е глупак, ако може да запитам?

— Орелът.

— Орелът ли? А каква е ползата от орела?

— Пет пари не давам за ползата — каза Прохор грейнал от водката и от прилив на сили. — Орелът е сред облаците. Орелът всичко вижда. Лети накъдето си иска, прави каквото си иска. Орелът значи свобода.

— Охо!

— Ако му се прияде на орела, ще се стрелне като камък надолу и на вашата глупава катеричка ще й се изсипят червата. Ако поиска — ще помете с крило мравуняка. Орелът значи сила.

— Охо! Та вие сте индивидуалист.

— Аз ли? Аз съм просто Прохор Громов.

[1] Учтиво обръщение към търговец. ↑

15

В къщи си дояждаше в кухнята: гъската на Шапошников беше суха като катерича ланска гъба.

— Мама защо е толкоз разтревожена?

Готвачката започна да му клюкарствува шепнешката.

— Ама точно тъй ли й рече: „И три дена няма да се задържите“? — попита той. — И кокошка ли нарече мама? Обиждаше ли я?

— Казвам ти — да.

Той довърши вечерята си навъсен, млякото си изпи прав: бързаше.

— Къде отиваш? — попита го Варвара, гледайки го тревожно право във взелите някакво твърдо решение очи.

Той грабна пушката, патронташа и излезе.

— Ако мама попита, предупреди я, че ще преспя в колибата. Сега прелитат гъските.

— Гледай да не се утрепеш! — викна тя подире му. — Все с тая пушка се мъкнеш. Ох, сърцето ми нещо… — Въздъхна, хвърли картите на масата и започна да гледа на поп спатия, на Прохор.

А Прохор твърдо вървеше към Анфисини и всяка негова крачка обясняваше на пътя: „Отивам да отмъщавам.“ Опипа револвера, ножа — всичко си беше на мястото, по нека не се страхува Анфиса Петровна, те са за гъските, за катеричките, някой път може мечка да се изправи отпреде му. А пък с Анфиса Петровна той ще си поприказва човешки, все пак не бива да се държи така с майка му; майка му е! Разбира ли Анфиса: майка! Като с разбран човек, като със сестра ще си поприказва, а може и да наругае вещицата, а може да я хване за дългите плитки и да й блъсне главата в пода, а може… И развълнуваният Прохор попипа револвера.

Колкото по-припрени ставаха крачките му, толкова по-бързо се сменяха настроенията и нарастваше обидата за майка му, за самия него, за оскърбената родна кръв.

А нейната целувка в църквата? Сладка, да, да, сладка, смела. Но той не е вчерашен, разбира какво е целяла тая женска хитрост. Ревност? Пьотр Данилич си мисли, че е направил кой знае какво, като я ударил по мутрата… Тя точно затуй е била петимна.

— Ще й река аз каква е… С баща ми е имала вземане-даване, с Илюха, с когото й падне. Подлога. Долна мръсница…

С два скока Прохор взе стъпалата, захлопа. Но вратата не беше заключена, влезе в антренцето — и се сблъска лице срещу лице с нея, с тая… Анфиса извика, запалената свещ падна от ръката й. И двамата бързо се наведоха и взеха да търсят свещта.

— Никак не ви очаквах…

Прохор целият е обзет от мълчаливи, опасни тръпки. Ръцете им шарят по пода, сблъскват се. Какви горещи ръце!

— Ох, ама аз не съм облечена!

Влизат в стаята. Дишайки тежко, Анфиса заключва вратата с резето, бързо, трескаво — по-бързо, по-бързо, — пуща перденцата. Прохор я следи с очи:

— Вижте какво… Аз дойдох…

— Сега, един момент… Ах, как можахте, да ме сварите необлечена!…

Тя пак се стрелва към вратата, издърпва резето, изтичва в тъмното и се чува: един след друг се затварят откъм улицата дебелите капаци и железните болтове се промушват като замръзнали усойници през черчеветата вътре в стаята. „Какво ли е намислила?“

— Какво правите? — строго, надменно я попита той когато тя пак влезе и отново залости вратата. — Аз съм дошъл да се карам с вас…

Тя стоеше в предната половина на стаята:

— С мен? Да се карате?

— Да! — тупна той с длан по масата. — Да се карам.

И още преди да е затворил уста, Анфиса като вихър се хвърли на гърдите му:

— Соколе мой!… Соколе…

Устните й са дъхави, влажни, като набъбнали от мед цветя, ръцете й крият гибел и цялата тя е огнен ураган. Но той със сила я отстрани:

— Какво сте намислили?…

И пак всичко потъна в кървава мъгла, и пак очите и ръцете, и тия проклети устни жадно търсят устните му.

— Ама ти какво искаш?! — страхливо викна той, блъсна я настрана и понеже тя беше едра и силна, самият той се олюля, падна на широката пейка в ъгъла и изпъна ръце напред, сякаш се бранеше: — Нахалница!

— Радост моя!… — коленичи Анфиса пред него и здраво го прегърна. — Карай ми се, бий ме, застреляй ме. Не мога да живея без теб… Ти си мой!…

— Луда жена! — целият разтреперан, се дръпна Прохор — и в същия миг изнемощя. Той отблъскваше с длани високите и рамене, тя цялата се беше устремила към неговите устни, широките ръкави на пеньоара й се бяха запретнали нагоре, голите и розово-бели ръце бяха знойни, пагубни.

— Махай се, Анфиса. Не ми се навирай! — несигурно, отпаднало я молеше той и се проклинаше. Внезапно, пряко сили, той заповяда на дясната си ръка: ръката се отлепи от топлото й рамо и силно удари Анфиса по бузата: — Махай се! Остави ме!…

Анфиса се изправи и цялата някак прекършена простена мъчително. Прохор трепереше, всичко пред очите му се въртеше. Тя е близо до него, застанала гърбом, плитките й се разплетоха и стигат до кръста. Тя стоеше, чупеше вдигнатите си над главата ръце и цялата се тресеше от глухи ридания. Прохор не знаеше какво да прави, Прохор нищо не можеше да направи, Прохор беше вцепенен.

От риданията й, от нейните прекършени ръце и от потрепващите й рамене в душата му се родиха едновременно и омраза, и съжаление към нея. И като обща вълна те се втурнаха право към сърцето му, и сърцето му се смути, и не знаеше това сърце с коя кръв да я удари по душата, в кой плен да предаде духа си. Съжаление и омраза. „Преструва ли се, или ме обича?… Мразя я…“

— Анфиса! — повика я тихо той и не знаеше какво ще каже след това. Тя ридаеше все така беззвучно и все така се люшкаха като вълни плитките и.

„Преструва се“.

— Искаш да ме погубиш, Анфиса.

Тогава тя простена с глас, хвана се за рамката на вратата, свлече се безсилно чак до пода, после се изправи на колене, опря глава на вратата и продължи да стене.

— Аз не мога да понеса това — каза Прохор и се надигна. — Ще си ида.

„Обича ме“ — реши той.

И понечи да тръгне към изхода, бавно, несигурно, затулил очи с ръка. Спря се. Погледна я през рамо. И също като нея вдигна ръце нагоре и започна да ги кърши, сякаш търсеше с ума си: къде е истинският път? Но сърцето е враг на ума. Пометени от някаква обща, пронизала цялата къща буря, и двамата внезапно скочиха от местата си, горещо се преплетоха ръцете им и те започнаха да си казват нещо неразбираемо, да се целуват. Целувките им бяха сладки и солени от сълзите.

— Тук ще останеш — казва тя. — Тихо ще си гукаме и ще се радваме един на друг.

— Тук е опасно — казва той.

— Баща ти замина. Ще остане там два-три дена — отвръща му тя. През лицето й преминава сянка. Тя казва: — Не си мисли лоши неща за мен. Чиста съм. Аз ще ти разкрия цялата си душа.

— Знам — казва Прохор и тонът на гласа му се впива в сърцето й като трън.

— А пък и продавачът ви — казва тя и се усмихва плахо. — Драг ми е като шугаво куче. А иначе… никого си нямам… Празно.

Прохор мълчи. Мълчанието му е кипящо. После казва, сдържайки гнева си:

— Ами албумчето? Ти подарявала ли си му албумче за спомен, със златни букви?

Анфиса широко отваря очи:

— Аз? На Илюха?

— Нищо — вече спокойно й отвръща той. — Значи хвалил се е, мръсникът!

Сърцето му примира сладко, нервите му са напрегнати. Прохор въздиша. „Да си вървя… Най-добре ще е веднага да си ида…“ Анфиса започва да разпалва самовара. „Довиждане!“ — иска да викне той, но гласът му се е изгубил и цялото му тяло е пленено. Тя е зад стената, в другата стая, дрънка с чашите, отваря бюфета, ходи насам-натам. Но непрекъснатата верига от тия звуци внезапно се разкъсва и стаята онемява. Чува се само хлипането на Анфиса. Прохор с гордост си мисли, че сега тя плаче от щастие. Разбира се, че от щастие. „Ама тя да не си помисли кой знае какво.“ И ето че пак се показа грейнала и радостна.

— Хайде да си пийнем вишньовчица… Много е сладка! Аз съм я правила.

Вишньовката беше гъста като кръв, вкусна. Прохор бързо се опиваше. Опиваше се Анфиса.

— Остани, мили. Няма да те пусна.

Това е сън. Не, не сън, мамеща дрямка. През сладката като мед дрямка той отпуснато й отвръща:

— Добре, ще остана. Ще прекарам тая нощ с теб. Щом искаш… Само че не тук, а в гората, в колибата. Съгласна ли си? — пита я той и гласът му потрепва развълнувано.

— Съгласна съм… Мили! А пушката си тук остави. Ще вземем с нас само две сърца: твоето и моето. Нали?

— Само тая нощ… И ни-ко-га вече!… Чуваш ли? Да не си помислиш кой знае какво…

— Мили! Тая нощ за мен ще е по-сладка от живота…

През тая тъмна нощ в пролетния възкръснал свят всичко се къпеше в любов. Любовта караше пъпките на дърветата да се пукат, сееше по ливадите цветя, обличаше земята с трева. Топлите, плодоносни ветрове загръщаха целия простор с любовен мрак — целувайте се, обичайте! — и самите те целуваха света нежно и тихо от тревичката, от мушичката до кедъра, до каменните скали… Целувайте се, обичайте се, прославяйте природата! Безоките червеи прозряха в мрака — прозрете, обичайте се! Змиите, съскайки, с извадени жила, се свиваха на възли, студената им кръв изстиваше още повече от любовна нега — змиите, дори те се обичаха през тая тъмна нощ. Един мечок изрева и фрасна с тояга по главата друг мечок, а малко по-нататък са се вкопчили в смъртен бой още четири-пет. Вие се, стене тайгата, пращят сухите съчки и вече цяла верста земя е изрита; реват, чупят ноктите си и почвата от кръвта става на гъста кал. А мечката лежи със свити уши настрана, ослушва се и тежко диша, изплезила език. По езика й тече слюнка. Вълците са се наредили на тройно хоро и се хапят, забиват в гърлата на враговете си бесни зъби. Хапете се — любовта е по-сладка от смъртта, любовта е началото на всичко! А на заранта мечката се препичаше на слънце, наситена с нов живот като горещ, сух пясък с дъжд.

И така — от живот на живот, от наследството на ковчезите, през смъртта, през мрака, от слънце на слънце, през океана на времената — се предава битието по безкрайния кръг на вечността.

В тая тъмна топла нощ и звездите грееха по-ярко, острият слух можеше да долови любовното им шепнене, звездите трепкаха от страст: ето че една литна надолу и в полета си, изгаряйки, минаваше от простор в простор.

Хора! Прославяйте природата, обичайте земята, обичайте живота!!

Прохор Петрович, добре запомнѝ тая нощ, запомнѝ как си обичал Анфиса!…

Прекрасна, приказна е колибата! Тя е изникнала насред тайгата също като гъба. Лично стопанинът на гората, мечокът, я пази, чуй — изръмжава, чуй — удари някъде с тояга по някой бор. Плиска се езерото, крякат патиците в тръстиките и звездите се оглеждат във водата. Всичко е тъмно и призрачно. Ала нощта е жива. Зелените борови клонки гъсто постилат пръстения под.

— Мили, мили — казва Анфиса.

Дъсченото ложе е покрито с мъх — ярък, мек, избуял. Анфиса стъкна огън в огнището. Дървата — пропити със смола — горят като барут. Топло е и ги заобикаля червеникав, опияняващ здрач.

— Анфиса — казва Прохор. — Замая ми се главата. — Той лежи на топлия мъх. Възглавето му е дъхаво сено, от отвърналите се борови клонки се вдига лек аромат и Анфиса е обгърната от пламък, като в приказка.

— Задушно ми е — казва Анфиса. — Ще открехна малко вратата. В гората няма жива душа освен нас, никой няма да ни чуе, най-много някоя мечка.

Тя отваря вратата. Нощната тъмнина тъпче пред вратата, напира с тумбак, иска да се вмъкне в колибата, но огънят е ярък и светлината му — упорита.

— Горещо ми е — протяга се в изнемога Анфиса и съблича роклята си. Ризата й е бяла, снагата гъвкава, а нежната й гръд леко трепка под тънкото платно.

— Колко си красива!… Но не мога да се помръдна. Аз съм пиян. Ела тук, Анфиса!

В отговор тя тихо се засмя, надигна се на пръсти, отметна вълната на косата си като дим, изви се пред огъня и страстно простена: „А-ах!“

— Тая нощ е моя, мили Прошенка — каза тя и отиде при него. Но щом Прохор се стрелна към нея, тя отскочи, бялата й гръд под ризата се разлюля, Анфиса се засмя и му се закани с пръст:

— Не, мили, не. Защо толкова бързаш? Още бухалът не се е обадил. Аз ще изпия тая нощ капка по капка. Колко е сладко и колко опива виното, когато съм с теб.

И се просна, падна на боровите клони, на пода близо до пламъка, отметна нагоре ръце, затвори очи в изнемога. Прохор трепереше: той беше се надигнал и я гледаше жадно, черни кичури коса бяха надвиснали над челото му.

— Дай ми да пия — прошепна той с пресъхнали устни. — Аз съвсем отмалях.

— Почакай малко. Колко ми е хубаво сега, до болка. Ех, сърце мое!… Почакай, ще ме изпиеш до дъно. И ще ме пиеш во веки веков, няма да ми избягаш…

— Прекрасна вещица си ти, вълшебница — въздъхна той. — Никога не съм виждал толкоз хубави жени. Изчезни!

— Какво ли си видял ти, Прошенка, соколе? Таня или твоята мърлява тунгуска? Още си много млад, соколе. Ти и Анфиса не си виждал. Туй не е Анфиса, туй е платно, баща ти ми подари тая риза. Като видиш Анфиса, завинаги ще ти влезе в сърцето, ще се вкопчим един е друг за цял живот. Сив гълъбе!

И ръката му посягаше за чашата, и дрямката лепкаво се наместваше на изморените му клепачи. Насън или наяве, Прохор още веднъж каза:

— Вещица!

— Да, вещица съм… Може би съм вещица.

— Ти си лоша — едвам шепнеха насън устните му. — Подлуди баща ми, мъчиш и обиждаш майка ми… Майка ми!… Ти!… И не си въобразявай, че те обичам… Искам само кефа да си направя… Женените булки винаги са сладки и… нахални…

— Говори, говори, соколе мой, защо млъкна? — промълви пламъкът. — Спиш ли?

— Аз си имам годеница! — викна Прохор и се сепна. — И я обичам… Нима мога да се оженя за теб? Не си въобразявай, моля… Тя е чиста. А ти си разтурена… Не ми трябваш. Махай се оттук, махай се… — Стана му обидно, горчиво. Но горската колиба мълчеше. Къде се дяна Анфиса? И пламъкът търсеше Анфиса. Анфиса я няма никъде.

— Ниночка! Ниночка…

И още по-силно, до болка го стегна Анфиса с горещите си ръце, обсипа с целувки очите, челото, устните му: „Соколе, слънце мое!“

И всичко потъна някъде… Снегът хвърчеше на парцали, виелицата стенеше.

— Анфиса, Анфиса…

Но Анфиса седеше до огъня, цялата в червено, и тихичко си тананикаше песен. После му каза тихо, тъжно:

— За Ниночка не се сещай. Забрави Ниночка! Чуваш ли, Прохор? Да не мислиш, че ще те дам? На никого няма да те дам.

— Тате ще ме убие, ще ме убие. Как мога да ти стана мъж? Помисли си.

— Ти сам ще се убиеш… И мен ще убиеш… Ох! Ох!

— Това ти, Анфиса, ли го казваш? — със сънен глас попита някой през виелицата.

— Да, казва го Анфиса, твоята съдба…

— Не, не, знам кой говори с мен!… Ти ли си, Синилга?… Затвори вратата… Ще ме затрупа снегът. Страх ме е. Умирам… Ибрахим… Ибрахим!…

Прохор отвори задрямали очи и извика: няма я Синилга, Анфиса стоеше пред него гола. Огънят веднага ослепя от прекрасната й голота и помръкна като пред слънцето. Лъчезарната Анфиса грееше с неописуемата си красота, протегнала към Прохор трепетни ръце:

— Ти си първият!… Само за теб цъфтя като розов храст, миличък. Единствен!

Прохор като треснат от гръм, от мълния, целият се вцепени и със сладък вик се хвърли да целува прелъстителните й крака:

— Анфиса! Анфиса!… Съдба моя…

Мъхът е пухкав и мек, боровите клони са дъхави и бухалът някъде наблизо буха до сутринта…

— Ехе-е! Здравата си заспал — каза черкезинът, димейки с лулата си. — Гъска удари ли, не? Какво уби?

Той седеше до краката му.

Прохор подивяло, трескаво опипа с очи всички ъгли на колибата.

— А къде ти е пушката? Винчехорът?

— Не я взех… Май че не я взех…

— Видя ли ти. Цх!

— Отдавна ли си тук? — попита Прохор с умилкващ се глас.

Ибрахим мълчеше. Прохор искаше да го попита за Анфиса — дали не я е заварил тук. Но го беше срам: ами ако излезе, че това е било сън, ако излезе, че Анфиса изобщо не е стъпвала тук… А и изобщо някак го е срам и му е криво, сякаш в яда си беше убил човек. Дявол да го вземе, това трябва да е било сън… Но шишето беше празно. Ибрахим продължава да мълчи, но той знае нещо; цъка с език, намига му. Много е лукав пустият му Ибрахим. Дявол да го вземе! Защо ли мълчи?

— Хайде да насмолим лодката — каза черкезинът.

И те си тръгнаха. Пееха птичките, зеленееше се тревата. Грееше слънцето.

— Ама че жега! Гледай каква пролет е! — каза Прохор.

Въздухът не му стигаше, виеше му се свят, беше му задушно.

Те вървяха по пътека, утъпкана от животни. Той поизостана от Ибрахим, извади синия Анфисин жартиер с простичка закопчалка и го целуна крадешката.

— Беля работа, Прошка — каза черкезинът, когато се изравниха. — Твойто пушка Иля го донесе на баща ти. „Къде го взе?“ — „У Анфис“.

Прохор отведнъж се спря като закован.

— Кога си пристигна тате?

— Нощес. Ти, Прошка, с баща си карай по-кротко. Не врякай. Същинско звяр е. Ще те убие.

16

Но всичко някак се потули. И чудна работа — баща му не каза нито дума. Майка му, изглежда, нищо не знаеше. Само Иля ходеше с омотана глава като мюфтия с чалма и се заканваше:

— Ще извадя аз на показ нечии кирливи ризи. Знам по чия милост ми сложиха аргументи под очите. Отговорът на гатанката е Прохор…

И освен туй Анфисината пълномощничка, баба Патерица, прошепна в дюкяна на Прохор:

— Той си има ключ, Илюха де, от Анфисината врата. Задигнал е пушката и я е занесъл на баща ти. Какво, баща ти би ли те?

Прохор изпрати по нея бележка:

„Каква беше тая твоя сладка вишньовка! По цели дни и нощи само за теб си мисля. И се ядосвам. Само като си спомня за тате и за теб, па и за себе си, черен ми става светът. Проклятие, а не живот! Слушай, ти беше ли в колибата? Кой беше в колибата? Аз после ще ти разкажа. Тате ме следи. Къде ли да се срещнем? Главата ми гори. Сбогом, моя Анфиса.“

В неделя след литургията Анфиса настигна жената на търговеца Громов; и двете се връщаха от църква.

— Честит празник, Маря Кириловна — каза тя и се усмихна някак срамежливо. — Простете ми, Маря Кириловна, на мен, глупачката, за моя проклет женски език.

Маря Кириловна я гледаше сърдито, ускоряваше крачките си.

— Кълна ви се, в бога ви се кълна и в светото евангелие, нямам вина пред вас!

— А за какво ти построи къща?

— Питайте него. Ама той да не вземе да лъже. Харесал ме е, съжалил ме е може би. Разбира се, аз обичам да се позанасям, само на шега, таквоз сърце имам, такваз съм се родила. Някои се раждат пияници, някои злодеи. А пък аз — лекомислена. Само че на Пьотр Данилич никаква не съм му била.

— Нито на теб ти прилича да ми казваш туй, нито на мен да те слушам…

— Нека ангелът-хранител ме прокълне… Божичко! — Анфиса се разплака или може би се престори, че плаче. На Маря Кириловна също й затрепераха устните.

— Хайде, било каквото било. Само че син ми не закачайте, Анфиса Петровна, миличка. За бога. Той си има годеница…

— Годеницата още не е жена — резонно каза Анфиса. — Годеницата човек сам си избира, жената бог му я дава.

— Отбийте се някой път у дома.

— Сега виждам колко съм виновна пред вас. С Пьотр Данилич ще бъда като коприва. Ще бяга от мен.

Маря Кириловна падна в спалнята си пред иконата и дълго се моли зарадвана, а когато влезе Прохор, здраво го прегърна.

— А пък Анфиса била добра жена.

И се усмихна, и се замисли изведнъж Прохор. Галено и нежно целуна майка си по сресаната на прав път, рано прошарена глава и каза:

— Да, да. Много е добра, майчице. Само дето я клеветят.

— Ама, разправят, водката смучела като мужик.

— Вишньовчица, майчице, вишньовчица.

— Трябва да я сватосаме за Илюха… Той какво си е омотал главата?…

— Какво?! За тоя глупак ли?… Такваз хубавица като Анфиса Петровна, ако живееше в столицата, за княз би могла да се омъжи…

— Ангелска хубост, вярно — каза майката. — Очите не можеш да си откъснеш от нея. — И се сепна. — Ех, Прошенка! На никого не става тя за жена. Хубави са на мечото грозде плодовете, ама хапнеш ли от тях — ще пукнеш.

Прохор си тръгна, а Маря Кириловна взе да го кръсти откъм гърба с широк кръст:

— Уварди го, господи, от женските прелести лукави… Апостоле Прохоре, закрилнико!

… Илюха гърмеше в зеленчуковата градина с револвер по една лопата, беше изгърмял вече половин кутия патрони и много се ядосваше:

„Ако ще става, да става, а ако не, тогаз… Аз на тая глупачка й правя голяма чест с ръката и сърцето си… Да видим тоя път какво ще излезе. От каторгата не ме е страх. Все едно без нея не мога да живея. Ще я застрелям! А може би случайно и себе си.“

Прохор неусетно се приближи до него:

— Какво правиш?

— Ами изпражнявам се в тая лопата, Прохор Петрович… А все не мога да я улуча. Курсивът мой…

— Я дай. — Прохор се дръпна още по-далеч и заби един след друг три куршума в целта. Захвърли револвера на земята, тръгна си и чак тогава попита: — На теб Анфиса Петровна ли ти беше подарила албума?

— Хи-хи-хи!… Горе-долу.

— А не ти ли е подарък от самия теб?

— Хи-хи-хи!… Вижте как безмилостно страдам заради нея. — Той показа чалмата си. — Момците ме биха. Дали не е по ваша препоръка, пардон?

Прохор все въртеше около нейната къща. Три-четири пъти ходи до дюкяна, уж за да провери добре ли са сложени катинарите. И все не можеше да зърне Анфиса. Къде ли е тя? Да не би да не я влече към него, какво ли прави, за какво ли си мисли, с кого ли е? Покажи се, покажи се, Анфиса, макар за една минутка… А онзи дявол, Илюха, ходи по петите му като сянка. Ей там през плета наднича бялата му чалма. Ех, друг път Прохор би го пернал с камък по челото.

В къщи, след като се наобядваха, когато вече ядяха сладката баница със стафиди и пиеха мляко, баща му каза:

— Я нека Ибрахим излезе да повика гости. Да хвърлим едни карти. Нещо ми е доскучало, пък и празник е…

Баща му през всичките тези дни беше много нежен, изпиваше само по две чашки на обед и гледаше сина си с любещи очи. Прохор само се чудеше и се маеше. Него хем го беше срам от баща му, хем много го беше страх. Разбира се, баща му знае всичко. Да, за страх си е.

— На мен, Петенка, ми се ще да поканим Анфиса Петровна — плахо се обади стопанката. — Може ли?

— Покани я, Маша, покани я… — отвърна й той. — Само че дали ще поиска след шамара, а? В нея има повече фудулук, отколкото у кучето — бълхи. Хе-хе.

Маря Кириловна непрекъснато си четеше молитви наум, усмихваше се сама на себе си и на целия свят, мислеше си: „Да не взема да го урочасам. Такава промяна! Чудна работа.“ Но сърцето й тупкаше въпросително.

Прохор дълго ходи из зеленчуковата градина, хапеше си ноктите, чорлеше си косата и непрекъснато пушеше. „Какво ли му става? Какво ли му е на Прохор Петрович?“ И той не знаеше. „Ех, да взема една торбичка и да се измета, далеч оттук, накъдето ми видят очите, без мисли, само с едно чисто сърце? Къде си ти, чисто сърце?“

Всичко се движи и трепка, върти се пред очите му. Когато плаче Нина — Анфиса е усмихната, но щом Нина се засмее — мрак затуля Анфиса. И от тъмнината нейният упрекващ, отмъстителен стон връхлита Прохор. Колко го мъчи и тормози това… „Анфиса, Анфиса…“

Като младо жребче се провикваше скорецът от брезата и подсвиркваше, и дрънкаше като със струна, и показваше с гърлото си как скърца макарата на кладенеца, в съседската градина.

Прохор за трети път препрочете писмото на Нина, помисли малко, въздъхна. После извади от портфейла си нейната снимка, прегъна я заедно с писмото, накъса я на ситни парченца и я стъпка до банята в калта. Да, в калта.

Това също го запомни, Прохор Петрович!

Деряха си гърлото от любов жабите — ква-ква-ква — някъде там в блатото, до реката. И още един скорец пееше, сигурно за любовта, и другите скорци му отвръщаха със същата любовна песен. Хубава е тая песен, тая осанна на вечния живот! Дали е хубава? Прохор не мислеше за нея. Прохор извади синия жартиер — онзи същия, с простичките закопчалки, допря го до бузата си, до другата си буза, до очите си и го целуваше, целуваше.

Погледна към банята, към разровената от токовете му кал с писмото, тръгна да се прибира.

В двора се мятаха и подхвърчаха десетина обезглавени патици и кокошки; от прерязаните им гърла бликаше кръв като шира от бутилка. Кръв! Готвачката се беше навела и пъшкайки от дебелина, бършеше в тревата огромен окървавен нож. Локва кръв и лицето й — също кърваво.

В плевника лудешки квичаха прасета — чак да ти писнат ушите; черкезинът колеше сукалчетата. Ще има вечеря.

Прохор се озъби кръвожадно — цялата му уста се напълни със слюнка. Изведнъж неудържимо му се прииска да коли, да къса, да лее кръв. В затворената врата на плевника с рев се блъскаше старата свиня — да спасява сукалчетата. Прохор я спипа за ушите. Тя го мушна в ръката с острия си зъб. Прохор изрита свинята, нахълта в плевника и трескаво измъкна ножа от ръцете на черкезина. Хърт, хърт!…

А скорците продължаваха да пеят за любовта, още по-силно крякаха жабите, луната изгряваше. Пролетната вечер отиваше към края си.

Да! Вечерята беше в разгара си.

— А, Прохор Петрович!… Ето те и теб. Същински богатир си станал!

Той седеше до Анфиса — до Анфиса! — защото лично баща му рече:

— Я седни до Анфиса Петровна, че тук е тясно.

Баща му пи малко.

— Не мога, не мога приятели… Не ме насилвайте.

— Ех, урочасали са те… Някой ти е мислил злото.

— Молебен трябва да се отслужи — каза пискливо кметът.

— Бива — весело намигна свещеникът. — Ако се помоля усърдно на колене, може пък да пропиеш — каза той и кой знае защо, близна дланта си със своя широк като лопата език. Всички се разсмяха.

— Пепел ви на езика, отче — засмя се стопанката и погледна Пьотр Данилич нежно, по пролетно му.

А Пьотр Данилич приказваше за работите си, за мелницата — сега там има нов мелничар, някакъв латвиец, интерниран, много хубаво свири на цигулка, — лично доливаше чашите на гостите и неусетно наблюдаваше ония двамата. А те прекалено се бяха увлекли. На тях самите им се струваше, че лицата им са спокойни, ала погледне ли човек по-внимателно отстрана…

— Ох! — не можа да се сдържи Анфиса; тя присви болезнено тънките си вежди, засмя се и пламна цялата. Прохор отмести грамадния си ботуш от малката й пантофка.

— Спомних си една случка. Ама колко смешна!…

— Ах, разкажете ни я, Анфиса Петровна, разкажете ни я, моля ви се — заусмихва се мустакатият пристав, тъй като жена му я нямаше.

— А, нищо особено… Така… Прохор Петрович, подайте ми горчицата.

Прохор й услужи.

— А вие обичате ли?… — попита той и пак затисна пантофката с ботуша си. — Обичате ли горчица?

— Обичам, обичам. — И пантофката се изскубна и възседна ботуша. — Направо не мога да живея без горчица! — „Обичам, обичам“ — подскачаше пантофката.

„Ехе!“ — коварно си помисли влюбеният в Анфиса пристав, засука мустаци, нарочно изтърва табакерата си, после бързо се наведе да я вдигне и надникна под масата.

Но ботушът и пантофката са спокойни.

„Ехе-ехе“ — мрачно произнесе приставът Фьодор Степанович Амбреев, подсвирна си тихичко и набоде с вилицата една маринована гъбка.

— Туй се казва лика-прилика! — прошепна кметът на отец Ипат. — Чак не може да рече човек кой от двамата е по-хубав…

— И двамата са чудо и половина — изръмжа отец Ипат. — Я да си пийнем водка с коняк, приятелю.

Прохор рисуваше по чинията вензела „А“, пантофката му отговори „разбирам“, после вензела „П“. На Прохор от щастие му идеше да разцелува всички.

Бълбукаше водката, звънтяха чашите. Гостите се смееха, усмихваше се и Маря Кириловна.

— Тия дни сънувах в колибата сън — тихо каза наведен над чинийката с нишесте Прохор. — Ама сън ли беше? Не знам.

— Разбира се, че сън… Има си хас.

— Сънувах една гола, много красива…

— С бенка на дясната гърда като мен, нали?…

— Като теб ли? — вдигна вежди Прохор.

— А бухал бухаше ли? — Анфиса впи очи в Прохоровите устни.

— Тогаз туй не е било сън? Не е ли сън? Кажи ми… — тихо прошепна Прохор разтреперан и всичко в него пееше от любов. — Не е ли сън?

— Хайде да се чукнем! — каза тя високо.

И изведнъж… изведнъж…

— Та виж какво, мили ми Прошка, сине…

„Тате ли каза нещо?“ Прохор вдигна глава. „Да, тате е.“ Прохор затаи дъх. И около трапезата стана съвсем тихо. Пьотр Данилич с лявата ръка гладеше брадата си, а с дясната тропаше по масата и натъртено говореше, за да го чуят всички:

— След една седмица, значи, заминаваш с Ибрахим за Угрюм-река. Ще вземеш стока, пари, ще се настаниш някъде и… ще почнеш да въртиш търговия…

Подът под Прохор се продъни.

— А догодина ще те оженим… Хм — още по-натъртено и някак злобно прибави бащата, пронизвайки Анфиса с вълчия си поглед.

Майката скочи, извика нещо, протегна ръце към мъжа си, гостите се разшумяха, закашляха, но златният пръстен рязко захлопа по масата, сякаш по сърцето на Прохор:

— Речено-сторено. Край!

17

Започнаха приготовленията. От притеснения Маря Кириловна легна болна. Бащата му даваше зор: по-бързо, че водата ще спадне.

— Не ти е жал за мен, тате… Пъдиш ме…

— Жал ми е — глухо му отвърна Пьотр Данилич. — Затуй те пъдя… Разбери го.

Прохор чувствуваше, че баща му е много по-силен от него, и като младо тигърче скришом ръмжеше с подвита опашка. Впрочем външно той беше спокоен: ония бащини думи на трапезата отведнъж изгориха всичко в него, но в душата му грееше надежда: ами ако изневиделица работите се обърнат по някакво чудо и не стане това, което е намислил баща му?

— Не се кахъри, Прошка, недей!… Якши е работата! — успокояваше го черкезинът. — Аз зна-ам… Знам, джигит — загадъчно му се заканваше той с пръст и му намигаше. — Тъй е по-добре. Съвсем якши.

Тежеше му само туй, че нямаше как да се видят с Анфиса: баща му дебнеше и него, и Анфисината вратничка. Баща му беше трезвен като лед.

От града пристигнаха по пощата книги. Това беше добре. Прохор отиде с тях при Шапошников. Той беше по долни гащи: — Ах, извинявайте! — кърпеше панталона си, който беше проснат на масата и затиснат със сандък. Конецът беше цял километър дълъг: промуши иглата и тръгне заднишком към вратата.

— Седем кръпки изброих и три дупки, искам да ги изкърпя всичките една по една. Много трудно се вдява конецът, пък и не е практично.

— А пък аз получих „История на културата“ от Липерт, струва ми се… Да, от Липерт е — надникна Прохор в книгата.

— Прочетохте ли я?

— Не. Ще я взема в тайгата.

— Ама за тайгата ли заминавате? Защо? За колко време?

— Тате ме пъди… — въздъхна Прохор и обидено подръпна мустачките си.

— Жалко, жалко. Пак за вашата Угрюм-река ли? Жалко, млади момко. А вие недейте заминава, плюйте на всичко.

— Не е чак толкоз просто.

— Женска история, а? Аха, разбирам. Чувах, чувах, извинявайте. На село не може без клюки. Вие трябва да си изработите преди всичко отношение към нещата. И след като застанете на позициите на висшия морал — разбирате ли, на висшия! — трябва рязко да решите въпроса. Аз обичам тая жена, взаимно се обичаме, разбирате ли? Взаимно. Отлично. Но тук идва едно „но“, твърде значително „но“, така да се каже, едно „но“, което доминира над всичко. Тогава аз казвам: „Или, или“. Или скъсвам с нея веднъж завинаги, или се женя за нея. Човек трябва да е твърд и решителен. Ето например аз…

Той продължаваше да търчи с иглата от панталоните до вратата, нисичък, брадат, и словото му беше дълго като конеца.

— Не е чак толкоз просто — сърдейки му се, кой знае защо, пак каза Прохор, — тук се е омотало цяло кълбо — въздъхна той.

— А? Не е чак толкоз просто ли? — сърдито мушна Шапошников кръпката и си убоде пръста. — Ами тогаз разсечете кълбото. Ррраз! В краен случай скъсайте с баща си! Ррраз!

— Шапошников, миличък!… Толкова ми е тежко!… Такава празнота чувствувам в себе си… Елате с мен. Миличък!…

Домакинът взе да чеше гривата си с цяла шепа:

— С вас? Д-да д-дойда с вас? А-а… Т-туй… не е чак толкоз просто — каза той, заеквайки ужасно. — Забранено ми е. Аз съм интерниран. Приставът няма да ме пусне.

Очите на Прохор засвяткаха:

— А вие застанете на позициите и скъсайте с пристава… Рр-аз!

— Как да ви кажа… — проточи Шапошников и изведнъж се засмя смутено, подръпвайки долните си гащи: — Ама че сте заядлив…

Баща му страдаше жестоко. Глождеше го червей. Само че не онзи, не стомашният квартирант — душата му плачеше за пиене. Всяка заран изпиваше старателно чашка светена вода, ядеше просфори, но два дена преди заминаването на сина му търлилото на Пьотр Данилич се свърши и той го удари на пиене.

Седеше сам в закътаната задушна стаичка и се оплакваше на гарафата с водка:

— Ех, Прошка, Прошка!… Сине… Не сме ли от една кръв с теб? В душата ми надникни, Прошка… Сине! Прошка!… В душата-а — отлепяше палец от юмрука си и се мушкаше в гърдите.

Вечерта при него влезе Ибрахим:

— Господарю!… Мой с Прошка довечера отиваме на езерото да ловим риба. Ще я пушим… Пътят е дълъг, на Угрюм-река ще ни трябва.

— Вървете — каза стопанинът. — Прати Иля при мен… И виж какво, кунак, на никого недей казва, че пия… Речи им, че книга чета… Прати Илюха при мен!

Ибрахим оседла два коня: за Прохор и за себе си своя Казбек.

— Виж какво — каза Пьотр Данилич на превилия гръб пред него Иля. — Кратуната ти още ли не е оздравяла?

— Тъй вярно, още не е… — малодушно се ухили той с изгнилите си зъби.

— Тогаз, кучи сине, и краката ще ти отскубна…

— Като нищо, Пьотр Данилич — пак се ухили Иля и се почеса между веждите.

— Виж какво… Иди нощес да спиш на Анфисините стъпала. Да си край къщата… През цялата нощ лай… Разбра ли?… Лай като куче.

— Съвсем непременно — с готовност се обади Иля. — Ама как тъй бе, Пьотр Данилич?… Току-виж, се намерила в къщата и пушка… И то чия? По какъв повод?

— Марш оттук, кучи сине!

На Анфиса хич не й се спи тая нощ. А и вчера не можа да затвори очи. Тежко й е! Ех, безпомощна е тя, безпомощен е и Прохор!

Млад е още соколът, плах. Соколе, соколе, нима ще отлетиш, няма да си поплачеш с мен? Не, да става каквото ще, нека само заспят всички по-дълбоко, ще иде при него, ще чукне на капака на прозорчето му: излез, мили!

Лежи Иля Сохатих отвън на Анфисините стъпала, той е наврял своя ключ в бравата, за да не отключи Анфиса отвътре, лежи и си мечтае, нека само Прохор се праждоса, ще падне тогава Иля на колене пред господаря, ще заплаче: господарю, жив да си… тъй и тъй той иска с Анфиса в законен брак да встъпи… Леле, как ще побеснее търговецът: „Мерзавец, мръсник!“ — може и по мутрата да го фрасне, после ще рече: „Жени се, говедо!“ Порядъчните търговци все тъй постъпват.

Изведнъж дъските на пода изскърцаха — Илюха наостри уши, — отвътре се чу скрибуцане на ключ и глас:

— Кой си прави шеги?… Заключили са ме…

— Лека нощ, Анфиса Петровна, бивша мадам Козирева, а бъдеща аз си знам чия… — каза Иля Сохатих, както си лежеше на шубата до вратата. — Тук, с извинение, сме ние… тъй да се каже — и за всеки случай й помаха учтиво с шапка.

Отвътре стана тихо, сякаш нямаше жив човек.

На брега на езерото пламтеше голям огън. Рибата слабо кълвеше. Луната беше посребрила пътечка върху водата, колибата на лунната светлина изглеждаше съвсем синя. Милата колибка! Колко е тихо и тъжно! Какъв мрак обгръща тайгата.

Черкезинът плю и неочакване взе да псува:

— Друго кука трябва… Голямо… С тоз дяволът да лови… Мръсник! Лулата си забравих…

Прохор едва надигна натежалата си глава, а черкезинът беше вече на седлото.

— Чакай ме тук — вика той. — Лулата си ще донеса. Хубаво кука ще донеса. Дий, дий! — подвикна той и шибна Казбек с камшика.

„Страшен е — помисли си Прохор за Ибрахим. — Да, още утре им остава, а вдругиден ще потеглят. Сбогом, езеро, колибке; сбогом, мила Анфиса! Майчице, сбогом, сбогом!“ Каква мъка го е налегнала все пак! Дойде му наум Угрюм-река и оная страшна нощ, предсмъртната. Защо заминава? Да си търси гроба ли? Мержелееха се смътни мечти, мержелееше се месецът над тайгата. И кой знае колко време мечта така Прохор — може би минута, може би час.

Но бухалът още не беше избухал в тайгата, когато пред него изникна черкезинът:

— На̀ ти лула, пуши… На̀ ти кукичка… — И седна до него.

Настрана от тях пръхтяха конете и размахваха опашки, за да се вардят от нощните комари.

— Хайде да спим, Прошка. Мой тук ще легне, твой — в колибата.

— Ще легна с теб, до огъня… Там има комари…

— Колибата! — развика се черкезинът. — Мой изгони комари от колиба… Хубаво затвори вратата… Хайде! — и подвикна подире му: — Изхвърли на мен бурката. Колибата… Молам ти се!

След малко от колибата изхвръкна като луд Прохор с бурката и се хвърли с радостен смях върху черкезина.

— Ибрахим! Ибрахимушка! Ибрахимушка! — Търкаляше го по земята и го целуваше по голото теме, по челото, по изгърбения нос.

— Спри бе, магаре! Тютюн разсипа. Магаре!…

Избоботи, закиска се неочаквано бухалът. Благодаря ти, нощна птицо, горско плашило. Прохор целуваше своята Анфиса както вятърът целува цъфнал мак. Те седяха един до друг, бяха се втренчили очи в очи. И плачеха също като деца. От Анфиса лъхаше на цветя и нощна роса:

— Черкезинът ме докара с коня по-бързо от вятър.

За какво си приказваха те? Не се знае. Сбрали се бяха младост с младост, за тях това беше последната безшумна нощ в гората. Нека боровете разкажат как те пиеха любовта до дъно и не можеха да се напият до насита; нека тръстиките запомнят и разкажат шепнешком на вятъра техния шепот, нека бухалът подслуша прощалния им разговор.

— Ето че се свършиха бързите ни дни, соколе. Страх ме е, страх ме е…

— Да, Анфиса, душо… Свършиха се.

Къщата на Анфиса е на баир и задънената бъчва от захар се изтърколи право в копривата, пред кръчмата. Рано заранта край бъчвата се насъбраха женоря — жените бяха тръгнали за вода, а един пияница избиваше дъното на бъчвата.

— Уу-у! Господи Сусе! — взеха да се кръстят женорята и да отстъпват заднешком.

— Сохатих! Ти ли си?! — разкрачи се пияницата и от изумление падна в копривата.

— Пардон… Мерси… — хъркаше Иля Петрович, докато се измъкваше опулен от бъчвата като бухал от хралупа. — Фу-у!… Насмалко не пукнах. Представете си, моля ви се, какво недоразумение… Дявол да го вземе! Грабна ме един човек с неизвестна външност, мутрата му омотана с парцал, и ме навря тук… А аз бях в сънено положение… Нощес.

Иля Сохатих се окъпа в рекичката и както си беше чорлав, се запъти към къщи.

— Представи си, Ибрахим… Някакъв негодник най-неочаквано ме натика с краката нагоре в една бъчва, разбираш ли? Нощес…

— Мръсник — съчувствено изруга Ибрахим.

На другия ден Прохор и Ибрахим заминаха за Угрюм-река.

Сбогом, Прохор Петрович! На добър час!

Трета част

1

Земята хвърчи край слънцето като комар над пламналата тайга. В пространството няма нито векове, нито хилядолетия. Но земята е затворена сама в себе си като пленник; по нейната повърхност от края към началото плава Угрюм-река и всяка крачка на земята по спиралата на времето около слънцето и едновременно със слънцето бележи за човека една година.

Като миг изминаха три дълги човешки години. В края на третата година до село Медведево долетя телеграма от Прохор Петрович. Пьотр Данилич и Маря Кириловна! Радостна ли ще е телеграмата или фатална? С човешките си слепи сърца и двамата усетиха едновременно: радостна, да.

Но през тия три години Угрюм-река на три пъти хвърля ледената си дреха, през това време се случи следното.

Прохор се установи в средното течение на Угрюм-река, та да е по-близо до хората. Но и за орловите криле най-близкото селище не беше чак дотам близко.

Високият десен бряг. Наоколо тайгата е преплела гъсталаци. Но ето една долина, цялата в цветя, в розови шипки. Досами реката се вижда кръгъл хълм, като обърната чаша. Тук ще бъде седалището.

— На върха на хълма ще построя висока кула — каза Прохор. — Всеки ден ще се любувам на реката, ще посрещам параходите си. Виж колко е хубава гледката!

— Якши! — потвърди Ибрахим.

Живееха в палатка като на поход. Риба, дивеч, диви плодове и гъби. Наесен шестима дюлгери, между тях — Константин Фарков, построиха малка къщурка с пет прозорчета, кукленска баня, склад за стока и конюшня за два коня. До къщата на висок стълб е закована табела:

РЕЗИДЕНЦИЯ „ГРОМОВО“ ПРИТЕЖАТЕЛ — ПРОХОР ГРОМОВ. ТЪРГОВЕЦ

Черкезинът си направи от плет нещо като колиба измаза я с глина, вароса я и също закова табела на един дирек:

ГУСПУДИН ИБРАХИМ ОГЛУ БЕЛБЕРНИЦА

Строежът се надзираваше от Ибрахим; той малко по малко започна да дебелее от благополучие. Прохор слабееше. Разкъсваше се от работа. В нея избледняха Анфиса, Нина, майка му и баща му. По цели седмици кръстосваше с Константин Фарков тайгата, оглеждаше рекичките, изворите, планините, през които минаваха.

— Тук трябва да има злато.

— Да — каза Фарков. — Тунгусите знаят къде е, ама не казват. От русина ги е страх: ще нахълтат русинът, ще омаскари всичко и ще ги прокуди.

Веднъж се натъкнаха на оградено място: до някаква безименна рекичка — дълбок изкоп с рухнали стени, обрасъл с храсти и трева.

— Тук някакъв дворянин е идвал с работници да търси злато! — възкликна Фарков, като сочеше прогнилите стълбове. — Отдавна е било това, разправят старите хора. — Златото — с лопата да го ринеш. Ама той се разболял, работниците започнали да гладуват, назад не знаели как да се върнат, а през туй време ударили студове, завалял сняг… То се знае, убили го, изяли го, а после и те изпукали. Бог да ги прости!

Прохор си записа разказа и направи план.

— Мястото ще го запомниш ли? От лагера можеш ли да го намериш? Здравата ще се развъртим ние тук. Ще видиш какво ще стане, Константин.

Есента беше ранна, през септември упорито взе да ръси дъжд и сняг. Заедно с облаците и мъката налегна Прохор. Дюлгерите си отидоха. Макар че склони да остане, Фарков също си замина. Щом навали достатъчно сняг, че да се пътува с шейна, той пак ще се върне с бабичката и със сина си. С хората тръгна да вземе пощата и черкезинът със своя Казбек. Той ще занесе до Подволочная Прохоровите писма: за Нина, за техните, за Шапошников и, разбира се, за нея, за Анфиса. Пощаджията от село Подволочная — роднина на Таня — веднъж на два месеца откарваше пощата до околийския град и я докарваше оттам. Нека черкезинът не забрави да вземе всичко, което е пристигнало: може да са книги, може да са колети, а най-важното — писмо, писмо от нея, от Анфиса. Има си хас, Ибрахим разбира. Какво ще му обяснява.

— Слушай, доведи Татяна — полу на шега каза Прохор и очите му заиграха гузно.

— Какъв Татян те е патил? — викна черкезинът. — Аз съм ти Татян!

Прохор остана сам. Той, тайгата, сивите облаци и зъзнещата Угрюм-река.

Четеше книги, мислеше. Да, ще изкара тук една година, а може и две, няма да се върне при баща си. Това не е баща, това е жесток, неизтрезняващ пияница, който изгони сина си. Отлично! Прохор, слава богу, вече стъпи на краката си. Скоро ще дойдат тунгуси, ще накупят стока — той ще бъде благ, безкористен — и ще го хвалят навсякъде из тайгата. Това на първо време. После Прохор ще запретне ръкави и тогава ще видят всички какво ще направи той от този край, на какво е способен истински човек с голям размах.

Но как ще работи, как ще живее? Нали все пак трябва да има някаква опора в живота, стожер. Майка му? Не става. А освен туй и надали ще поиска да зареже къщата си: жените са като котките — свикнат ли с едно място, предпочитат там да си умрат. Любовница? — Не, не бива. С Анфиса също надали ще мелят брашно, Анфиса е силен характер; неговата стоманена коса може да се строши в нейния камък. Анфиса е камък. — А за развлечение все ще се намери някоя.

Жена! Точно така. Трябва му жена. И, разбира се, Нина Куприянова… Нина!… Решено е. Напролет ще замине при нея.

Ярко и весело гори печката, Прохор крачи от единия ъгъл на стаята до другия, пее. Трябва да си вземе кучета. Освен туй котарак и кокошки. Вари си рибена чорба, прави си чай в котлето. Над покрива на къщата профучава виелица, но вътре е топло. Колко е хубаво да си стои човек на топличко. И колко приятна е къщурката му. Анфиса, приятелко, ела да си помечтаем поне насън!

Изважда бележниците от първото си пътешествие и започва да ги систематизира. Неговият лагер, резиденция „Громово“, се намира на петстотин версти от Подволочная. Да, така е. Ей го завоя, а ето ги ръкава и червената скала. Тъй. До Ербохомохля, последния населен пункт, има триста версти. Живи ли са ония двама старци, как се казваха… Сега, сега… Сунгалови? Жив ли е столетникът Никита Сунгалов, който цял ден беше препускал подире им, само и само да им даде пари за една свещ? Не, сигурно е умрял; тук са записани думите му: „По Голяма Богородица ще умра“.

Навън със свирене прелетяха закъснели патици. Прохор грабна пушката, но умислен я закачи пак на стената и се задълбочи в бележниците си. Колко спомени! Ех, да умееше да пише!

Свечеряваше се. Прохор запали светлата лампа и работи до късно. Полунощ. Изморяваща тишина. Прохор се измори от тишината и от мислите си. А навън вятърът бучи. Той излезе на чист въздух. Тъмнина. Тайгата шумеше и някъде наблизо се пенеше реката. Но нищо не се вижда. Живата тъмнина бучи, клокочи, тя няма край. Колко е страшно да си сам под напора на вятъра. Ще те грабне злобната плашеща сила, ще те подхвърли нагоре, ще те отнесе като дух. Не, под краката му е твърдото голо теме на хълма. Няма да я бъде тая!

Прохор размаха калпака си, викна:

— Угрюм-река! Здравей!… Аз съм твоят господар! Почакай, параходи ще браздят водата ти. Аз ще те впрегна и ти ще почнеш да въртиш колелата на моите машини. А поискам ли, ще ти заповядам да течеш не тук, а там. Защото Прохор Громов е по-силен от теб! — Той се закашля от вятъра, но се засмя, размаха калпак и викна като луд: — Уррра!

Угрюм-река плюеше, пръхтеше и сляпо се движеше към океана.

Чак след тринайсет дена дюлгерите се дотътриха до Подволочная. Ибрахим отседна у Фарков. Къщата беше потънала в мръсотия, клюмнала, вместо стъкла на прозорците имаше волски мехури. Затова пък яж, колкото ти душа иска, гощавай се, пий.

На другата заран Ибрахим отиде при пощаджията, в кантората му. Бяха пристигнали пет писма, едното от Анфиса — „За Прохор Петрович лично“. Вестници, колети с книги. „Те ще са от Шапкин“. И три големи денка. „Туй е стока“.

Той измъкна изпод бурката си две писма и ги раздруса пред червения нос на пощаджията:

— Ако загубиш туй и ей туй, молам ти се, глава ще режем!

Едното писмо беше надписано с чепати гарги и към адреса имаше добавка: „Господарски готвачка Варвар“.

Пощаджията го прочете с тесните си очи, каза:

— Все едно, че крава с тумбака си го е намацотила.

Другото писмо е за град Крайск, за Нина Яковлевна Куприянова. Черкезинът го целуна и викна, въртейки бялото на очите си:

— Сам ще го турна! Дай чанта, къде чанта! Загубиш, намушкал с ханджар в търбуха!…

А писмото с червен печат, адресирано до Анфиса Козирева, не го даде и се прибра в къщи, у Фарков. Сигурно сега Прохор беше изхълцал. Сигурно беше изтръпнало сърцето на Анфиса.

Ибрахим нагъваше кисело мляко, пиеше чай със сладко и сричаше Анфисиното писмо, което беше разпечатал:

„Ненагледно момче, Прошенка, приятелче драго. Замина си ти и сърчицето ми затрепка като птичка, когато ястреб я вкопчи с нокти. Божичко! Поне с два реда да беше се обадил. Защо ли не мога да се блъсна с бялата си гръд в черната земя и да литна при теб!“

— Мръсница!… — избоботи черкезинът, както ръфаше с белите си зъби една глава лук, и престана да чете.

Ей го и червения печат — прас, прас! — отвори писмото:

„Мила ми, ненагледна Анфисочка! Ето че ние с Ибрахим пристигнахме. А ти не си с нас. И ми се привижда колибата и оная омайна нощ, и другата нощ, когато моят верен оръженосец те докара като вихър с коня си… Анфиса! Аз скоро…“

— Мръсник! — изсъска черкезинът.

— Кажи де, какво пишат? — попита го Фарков.

— Какво пишат ли? Пишат — якши… Убаво пишат…

— Е, слава богу — каза Фарков и се прекръсти. — Хайде, наздраве!

Черкезинът си изпи чашката, плю и с мъдростта на библейския Соломон хвърли и двете любовни писма в запалената печка.

2

Сърцето на Анфиса Петровна е празно като изоставено от птица гнездо сред гола гора. След раздялата с Прохор й беше много тежко, все чакаше писмо от него: на, пощаджията спря пред къщата на Пьотр Данилич, всички получиха, за нея няма писмо. Като оплюта си тръгна към дома — срам в душата и болка, и безсрамните старчески очи: Пьотр Данилич дори подсвирна подире й.

„Така е то, Прохор Петрович, така е, хвърковат соколе. Коя ли змия го е замаяла там? Дайте я насам тая змия, дайте я!…“ Чаша подир чаша пие Анфиса от вишпьовката и не се напива. А може писмото му просто да се е загубило, тя пак ще му напише нежно, с кръв и сълзи, ще запечата новото писмо със смола от полунощен горски пън, а ако не дойде отговор, ще зареже всичко и ще забегне при него боса по снега, студ не студ, ще тръгне.

Пише се кахърно писмо.

А времето лети и Пьотр Данилич не престава да ходи при нея. Но неговите молби за Анфиса са глас в пустиня.

Една вечер дойде пиян. Имаше виелица, той беше целият покрит със сняг. И с пушка на рамо.

— Е, Анфиса, пази се! — В очите му се чете отчаяна решимост и още нещо злодейско.

— Да ме биеш ли си дошъл? — безстрашно, весело го попита тя.

Пьотр Данилич потайно мълчеше; хлътналите му, заградени с черни кръгове, злобни очи рязко подскачаха, описвайки четириъгълници около Анфисиното лице.

Тя отстъпи заднешката — да не би да е полудял? — и ноздрите й леко трепнаха. В здрача й се стори, че Пьотр се прицелва в нея с пушката. Слепоочията й изстинаха.

— Какво ще речеш, Петруша?

— Погали ме де. Барем… ме притисни до себе си… Хайде!… — И Пьотр направи крачка към Анфиса.

— Остави ме на мира, не се навирай — боязливо заговори Анфиса. — Аз него обичам.

— Прошка ли?

— Да.

Пьотр с несигурна пиянска стъпка се дръпна назад и тупна с пушката по пода. Анфиса сключи вежди, напрегна се, сякаш чакаше смъртта си. Очите на Пьотр зашариха. Като стискаше и отпущаше грамадния си юмрук, той каза прегракнало:

— Значи… Значи, бащата срещу сина, сина срещу бащата, като два мечока? Ти?! Да ни насъскаш ли искаш?

Тя се засмя с един такъв студен, дълбок, сякаш чужд смях. Пьотр Данилич веднага престана да диша, а тя наведе глава на една страна и със същия нервен смях се обади:

— А шамара помниш ли го, Петя?

Той й отвърна с чужди устни:

— Ще го убия… Ако не ме обикнеш, ще го убия… И теб ще те убия.

Тя се засмя още по-хитро, още по-напевно рукнаха от прекрасните й устни думите:

— Значи, дощяло ти се е, стар глупако, да се разходиш из каторгата? Богатството да си зарежеш? А, Петя? Не ти стиска да убиеш! Скопен бик си ти.

— Анфиса, не ме влудявай! — затресе се Пьотр като в припадък и грабна пушката.

Анфиса скочи, удари се в гърдите, от писъка й издрънча шишето на лампата:

— Стреляй! Стреляй, дяволе омразен. Хайде де!…

Отначало, когато черкезинът замина с Прохор за тая омразна Угрюм-река, Варвара, готвачката на търговеца, на лягане се молеше със сълзи:

— Спаси, помилуй господи, несретния татарин Ибрахим… И ангел-пазител си няма, глупакът му с глупак… Да не знае човек на кого да се моли. Великомъченик Абрам май му приляга.

Но постепенно, месец след месец, всичко се забрави и както студът изсуши земята, тъй секнаха и сълзите на готвачката.

Но по някакво чудо допълзя Ибрахимовото писмо, само че за беля нито една дума не можаха да разчетат нито попът, нито приставът, нито интернираните.

Отец Ипат рече:

— Чудо и половина — подсвирна и се разсмя.

— Как да не се ядосваш! — Варвара от обич беше готова да изяде въпросното скъпо писмо с каша, барем мислите му да научи. Но Иля Сохатих я разкандърдиса:

— Ти видяла ли си някой да яде писмо с каша?! Жрица ще ми се пишеш! Не можеш ли да се сетиш, че кашата няма да ти се качи в главата; самата удивително прекрасно разбираш къде ще иде. Дебелана такава!…

— Ами какво да сторя бе, Илюшенка?!… Ох, горкана!

— Нека се съхранява в моя албум. Туй писмо лично писателят му трябва да го прочете, тоест черкезинът… И си избършете сълзите… И благоволете веднага да ми дадете чорба… Фют!

Илюха се беше оперил: сега само той се разпореждаше в дюкяна, стопанинът пиеше, стопанката, макар и да го изместваше полека-лека отвсякъде, но жената си е жена. А най-важното, затуй се беше оперил Сохатих, защото Прохор в писмото до майка си му пращаше много здраве и един вид намек: няма да е зле, тъй да се каже, ако той и Анфиса Петровна се задомят.

Когато Илюха съобщи предположенията си на Анфиса, тя побесня. Нищо, нека минат една-две седмици, а той ще изнамери подходяща политика.

Веднъж Шапошников дойде пийнал при Анфиса да иска вълна. Вълна ли? Да, да, вълна, за да тъпче с нея животинките си. А после седнаха да пият чай, да си приказват, да си хапват курабийки.

— Кажете, за бога, вие като такава звезда, като такава етоал сте паднали при нас, че… — и се заплете в словоизлиянията си.

— Нищо не разбирам от умните ви приказки. Много сте образован. Карайте някак по-просто.

— Коя сте вие, откъде сте се взели? Лицето ви е много оригинално, не просто, а начинът ви на живот…

Той се смути. Всъщност съвсем не беше дошъл за вълна: той знаеше за какво е дошъл. „Понаблюдавайте Анфиса, какво се кани да прави тя с баща ми и изобщо… Вие сте опитен човек — пишеше му Прохор — и ми съобщете.“

Анфиса гледаше гостенина си изчаквателно. Той говореше с някакъв умисъл, ядосано и — Анфиса усещаше това — искаше да я засегне.

— Коя съм, това ли ви интересува? Аз съм Анфиса. Жена.

— Ясно!

— Прохор Петрович веднъж ме нарече вещица. Каква съм, вещица ли? Как мислите?

— Оставете това, моля ви се.

— А откъде съм, и аз не знам. А на вас за какво ви е?

Как тъй за какво, просто му е интересно: едни наблюдават животните, други — хода на небесните звезди, трети изучават камъните, планините, земните пластове. А Шапошников се интересува просто от живота, от отношенията на хората помежду им.

Откъм мълчащата Анфиса към него идваше невидима сила, която го пронизваше и завладяваше. Сега той говореше плавно, без да заеква, и строгите му очи зад пенснето започнаха да се смекчават, а бузите му — се зачервяват.

— Много сърца вехнат заради вашата действително красива външност. Вашата външност, тоест фигура и всичко, е ефектна, може да се каже, без каквито и да е „но“. Разбирате ли? Тоест тя е прекрасна. И, разбира се, вие бихте могли да направите щастлив всекиго от… от… Но, от друга страна, душата ви…

— Душата ми — прекъсна го Анфиса — ще обикне когото си иска. И толкоз силно ще го обикне… че…

— Прекрасно! Но не знам дали ме разбирате. Във вас има много романтика. Тоест, как да го река… Вие в чувствата си хвърчите над облаците, вашата душа е песен, и то някаква такава разбойническа песен, циганска. А пък трябва да се живее, да се живее на земята, простичко.

— Простичко ли? Как тъй простичко. Шапошников, миличък? — И Анфиса нежно сложи ръка на рамото му.

— Ами много просто — рече той, изчерви се и предпазливо смъкна от рамото си топлата й ръка. — Човек невинаги трябва да вярва на сърцето си. А трябва и с ум. Ето, да речем, вие например страстно сте обикнали един юноша.

— Ето, да речем, аз страстно съм обикнала един юноша, Прохор Петрович. — Анфиса се усмихна и сложи на раменете му и двете си ръце.

— Прохор Петрович ли? — попита той и се смути.

— Да, моя сокол, Прохор Петрович.

Шапошников се начумери и подсмърчайки сконфузено, видя как очите й се наляха със сълзи.

— Откажете се, Анфиса Петровна, дори да мечтаете за това — затрепера гласът му. — Ще загинете.

— Шапошников, миличък, добричък Шапошников! Обичам го, до смърт го обичам. Дайте да ви целуна по голото теменце. Сърцето ви е голямо, ама не е стоплено; сам кукуваш като отшелник. А годинките ти се изнизват като лютив пушек. Барем да се беше оженил… Ама коя ли да вземеш в тоя пущинак. Ех и ти, несретнико!

Шапошников отначало се пулеше: стори му се, че майка му е възкръснала пред него: после го засърби носът и в гърдите му нещо се преобърна.

— Да, да, да… Това е вярно, вярно е… Да-да-да… Златно сърце имате вие. — Той стана, отиде в другия край на стаята и запъшка, секнейки се крадешката в мръсната си кърпа.

3

Хладно слънчево утро. Зимата само им се беше заканила, топлият вятър за една нощ изяде всичкия сняг: под краката е влажно, зелено. Прохор се страхува да се отдалечи от лагера: току-виж, се загубил. Белките вече си бяха сменили козината и бяха станали пухкави. На колана му висят шест белки, време е да се прибира. Аха, елени. Много елени. Тунгуси са дошли. Срещу къщата, под хълма, е разпънат чум.

— Показваш стока, бойѐ — каза му кривокрак старец.

— Хайде — каза младият му син. — Белка, лисица, самур има. Много-много… Хайде правим размен!

Облегнало рамо на един бор, стоеше младо момиче, Джагда, внучка на стареца. То красиво беше извило снага и гледаше втренчено Прохор с радостни очи.

Прохор наистина размени много кожи срещу стока. Тунгусите останаха доволни.

— Ти си истинско приятел. Не лъжеш, не мошеник.

Младият баща на Джагда се метна на един елен и се изгуби в тайгата, като каза:

— Стой тук, бойѐ, чакай!

На Джагда Прохор подари сребърни обечки с камъни. На майка й — лула и тютюн. Джагда се усмихваше, шепнеше нещо и бузите й се зачервяваха. Избяга в тайгата. Гласът й звънтя до вечерта.

Когато месецът се издигна над тайгата, Прохор отиде на хълма. Той чувствуваше: дебнат го очите на Джагда, и слезе към реката. Край брега, вързани за колове, дремят три големи шитика — неговият търговски флот. Прохор смъкна от покрива на шитика леката лодка от брезово дърво и се прехвърли на другия бряг. В лунната нощ му се искаше да броди, да мечтае. Колко е хубаво, че дойдоха хора и тая мъничка Джагда. Колко ярки и влажни са устните й и колко нежна трябва да е гръдта й под извезания с мъниста халми.

Прохор отиде навътре в гората. Все по-гъста и по-непроходима ставаше тайгата. Но ето че излезе на поляна. Нещо се мярна пред очите му. Прохор вдигна пушката. Изтрещя съчка и — ах! — Прохор се втурна към Джагда. Тя уплашено побягна през поляната. Прохор подире й като стрела след птица.

— Джагда, Джагда!

Зашумяха боровете, той почти я настигна, чува дишането й.

— Ах! — Тя се подпря на края на дългата тояга, мернаха се във въздуха нежните й крака — и тя прехвръкна като перце над един огромен повален дънер. Прохор се задъхваше, беснееше: — Стой! — Захвърли пушката и разширил ноздри, тичаше с все сила след девойката. Кръвта кипеше в него като черна вълна: „Ще ми избяга, дяволчето недно!“ И пак трепкащата — тъмна с бяло, — сякаш шибана с бич поляна, и сърцето му е покрито с кървави следи от бич: подскачат боровете, хиляди луни играят хоро и шибат очите му хиляди мяркащи се бързи крака. Внезапно — мрак и огън, и нищо друго освен падналата Джагда.

— А-а, дяволче такова!

Джагда се уплаши, заплака, затули лицето си с ръка, с дланта нагоре. И между треперещите й пръсти е стиснато някакво късно цвете, то мирише на мента.

Тръгнаха да се прибират през глухата, призрачна нощ. В гърдите на Прохор вилнееше, искаше да избяга някакъв неукротим звяр; беше му тясно вътре. Прохор потръпваше, дишаше шумно; искаше му се да разкъса гърдите си, да натика там тая развълнувана плаха Джагда и дълго да я мъчи. От премръзналата земя буйно и гъсто се вдигаше мъгла; на Прохор тя му стига до кръста, на нея — до гърдите, те плуват над бялата повърхност като в ладия, тя хлипа тихичко, той разширява ноздри.

— Аз търсех елените. Какво направи с мен? Защо?

Ръката му мълком се гмурна под мъглата, Джагда се олюля, покорно падна на мекия мъх, на дъното.

Отвъд реката от време на време излайваха кучета, викаше тревожно майката на Джагда. Скоро цялата нощ се забули с мъгла, те едвам намериха пътя до реката.

— Как можа да дойдеш тук? Пеш ли си минала по водата?

— Реката изтика твоята лодка при мен. Ти защо ме обиди?

Гласът й е просълзен и докато прекосяваха реката, Джагда плачеше сподавено и тихо. Изведнъж на Прохор му се доиска да удари девойката с греблото, да я блъсне във водата и да гледа как тя ще започне да се мята, да му се моли, как ще я погълнат вълните.

— Защо плачеш?

Тя мълчеше.

— Защо плачеш? — викна той и лодката им се блъсна в забуления от мъгла бряг.

— Няма да ти кажа, няма да ти кажа — срамежливо и страстно проточи Джагда, бързо го прегърна и го целуна по устните.

В къщи Прохор записа в дневника си:

„17 септември, нощта. Джагда. Джагда значи ела. Но тя прилича на мъничка белка. Защо ли не съм мохамеданин? Заедно с Нина щеше да си живее при мен и Джагда.“

„И, разбира се, Анфиса… Ами да… — помисли си той. — Какво ли прави тя сега? Сигурно спи.“ Той също ще си легне сега, капнал е и целият е мокър. Скоро ли ще се върне Ибрахим, скоро ли ще му донесе писмо от Анфиса?

— Лека нощ, Анфисочка!

Заранта, още докато спеше, цялата къща се напълни с тунгуси. Те насядаха на пода, запушиха. Немити, откак са се родили, те миришеха отвратително, а на всичко отгоре пушеха махорка. Прохор кихна и отвори очи.

— Виж, бойѐ, два катуна ти доведох — каза младият баща на Джагда. — Чакай тук, всичкото тунгус при теб ще се навърта. Друг търговец, три търговец лъже, граби, разписка обърква, мошеник. А пък ти — истински приятел.

Прохоровата стока бързо намаля, целият склад бе препълнен с току-що разменени кожи — истински капитал. Тунгусите са много доволни, радват се. Нека техният нов приятел ги почерпи с водка. Прохор ги нагости царски; всички, мъже и жени, се натръшкаха пияни. Младите тунгуски са или ярко красиви, или безобразни, а бабичките са отпуснати като мокра глина — кал. Прохор също се напи. Призори започна да му се повдига, отиде да се изкъпе в Угрюм-река. Студ и стъклена коричка на плиткото. Бър-р-р!

„А Джагда вчера защо я нямаше? Къде ли е?“ Джагда се беше покатерила на един висок кедър и тайно го изпращаше до реката с печален поглед.

Прохор преплава с лодката на отсрещния бряг и тръгна из гората да търси пушката. Късно вечерта, капнал и разстроен, се домъкна до в къщи. Надникна в чума на Джагдини — чумът е празен. Край къщата се търкаляха камара пияни тунгуси. Те се дърпаха за дългите плитки, заплюваха се, плачеха, пееха с цяло гърло. От смазаните им носове шуртеше кръв. Щом видяха Прохор, развикаха се:

— На ти сукното, вземи си го, на̀ ти захарта, чая, брашното, сачмите, барута. Всичко си вземи. Само водка ни дай.

Прохор ги пъдеше. Те се търкаляха в краката му, целуваха му ботушите, пълзяха подире му на колене, на четири крака, плачеха, молеха се:

— Дай водка, приятел! Ще изпукаме, приятел!

Прохор се погнуси. Той каза на един старец:

— Искаш ли да ти извадя окото с ей тая кама? Тогаз ще ти дам.

— Кое? Лявото ли? — попита старецът.

— Да. — И Прохор извади камата си.

Старецът се позамисли и рече:

— Можи. Един око ми стига: белка да гърмя — дясното. А лявото можи.

Прохор най-сериозно отиде при него и вдигна камата. Старецът започна да размахва ръце, да скимти:

— Ти неусетно го избоди, крадешката, аз да не знам… Че инак е много страшно… Опазил те господ колко… Ох!…

В гърдите на Прохор се надигна погнуса и жалост. Той се прибра тичешком в къщата, заключи се и легна да спи. Присъни му се Джагда. Тя се наведе над него, целуваше го по очите и по устните. Той се събуди и полусляп от сън, я сграбчи за ръката.

— Джагда! Ти ли си?

Тя се изскубна:

— Не бива, бойѐ… Сбогом! — и избяга. Прохор скочи, отвори широко прозореца. Навън имаше мъгла и там, в реката, водата прехвърляше с бълбукане големия камък. Прохор дълго, нежно я вика:

— Джагда, Джагда!

Но мъглата мълчеше.

4

Така се нижеха седмиците. Върна се Ибрахим с ратаите. Какво? Анфиса не му ли е изпратила писмо? Но защо, защо?

Нижеха се месеците. Настъпи синкавобелият лют декември, пухкав и лек. Идваха и си отиваха тунгусите, с тях Джагда, печална, покорна.

Но малката Джагда не можа да пусне корени в сърцето на Прохор; то беше отровено от друго чувство — от чувството на горда злоба срещу Анфиса. Той много пъти ту сурово, ту умоляващо разпитва черкезина:

— Може би, без да искаш, си загубил онуй ми писмо за Анфиса? Дето беше с червен печат… Кажи ми.

— Не… Как можи… Сам го тургал в чантата.

Въздухът беше дъхав, бял, звънлив. Всеки ден от съмнало до вечерта над покривите се издигаха два пушека: над къщата на Прохор и черкезина и над къщата на Фарков. Синът на Фарков — двайсетгодишният Тимоха — е силен като бик и огромен на бой, вратът му е дебел, челото широко, обича да се смее с глас и плаче за работа: почти сам скова на баща си къща.

После се навря в тайгата, започна да сече дърветата.

— Път искам да прокарам.

— За къде?

— Дявол знае… Все донякъде ще стигна. Не ми се седи така, Прохор Петрович.

Тогава Прохор му нареди да построи на брега кей. Тимоха е сипаничав, ходи патраво, с щръкнали лакти и притежава мечешка сила. За Прохор той е същинско съкровище. Прохор се зае да го учи на четмо, поискаха да се учат черкезинът и старите Фаркови — бащата и майката.

Животът на Прохор започна да се запълва. Често излизаха с Константин Фарков на лов, понякога се помъкваше с тях в тайгата и Тимоха. Той говореше малко и повечето с псувни, просто такъв се беше родил, уж нищо не казва, ама докато се усети, фразата му стане една засукана. Ако иска да рече: „Намислил съм да убия мечка“, ще излезе:

— Аз, да му таковам таковата, Прохор Петрович, искам, нейната мамица, мечка да прекарам, да й таковам верицата скапана…

Прохор отначало се смееше, после започна да му се сърди, а накрая махна с ръка.

Ибрахим не ходеше на лов, шиеше заедно с Мавра Фаркова кафтани за продан на тунгусите.

Писмата от баща му и майка му бяха безсъдържателни. Нина му съобщаваше, че през лятната ваканция няма да се прибере, а ще гостува в имението на една своя съученичка. Той беше получил от нея вече три писма, гальовни и нежни, изпъстрени със словесни жегвания, със закачки, но това последно писмо му подействува много тежко: той още много месеци няма да я види. Значи, няма защо да отплува напролет за Крайск, при Куприянови. Нищо, тогава ще продаде кожите на панаира в Ербохомохля. И в къщи няма защо да си ходи: с Анфиса е свършено, а майка му пише като с гарги: „Сегинка, слава богу, е тихо“.

Решено. Ще изкара тук още една година, книги си има, чрез Шапошников може да изпише още от града.

Студът намаля. Започнаха виелиците. Косматата шуба на тайгата ту се раззеленяваше, ту побеляваше. До края на зимата Прохор уби три мечки, много лисици и безброй белки.

На лавицата и на масата се виждат навити на тръба чертежи. Те са почти по детски оцветени с червен, син, жълт молив. Това е скица на неговия дървен дворец в руски стил: кули, петлета, наоколо градина и, разбира се, фонтан и беседка. Това пък е параклисът. Това — план на местността. Едно шосе, второ шосе, завод, дъскорезница; ето го плана на златната мина, на оная, трябва да изпрати в града заявка. Прохор се съвещава с Константин, с черкезина. Правят сметка. Черкезинът върти глава, цъка с език. Тимоха весело псува и мутрата му прилича на луна, засенчена от пушек.

Преди да пукне пролетта, Прохор изпрати на баща си по Ибрахим двайсет хиляди суха пара — печалбата от панаира, — нека баща му изпрати повечко стока. Прохор няма да си дойде — има работа.

По средата на лятото пристигна стоката. Докара я с лодки лично Пьотр Данилич с Ибрахим.

Прохоровото стопанство беше голямо. Разоран е цял хектар земя. Ръжта и ечемикът са изкласили буйно. Зеленчукова градина, пчелин. В пчелина се разпорежда Константин Фарков. Тимоха води война с тайгата: като звяр изкоренява пънове, гори падналите дънери; трябва да разшири поляната и догодина да изоре всичко наоколо. Крави, коне, кокошки. Три нови къщи. В две живеят пристигналите пролетес семейни селяни-ратаи, третата е за купувачите-тунгуси, нещо като хан. Цяло село. А на хълма живее чорбаджията — Прохор Петрович Громов. Това лято започна да му покарва мека брадица. Като орел оглежда той всичко около себе си, тайгата, тичащите омацани дечица. Шумно е: кучетата лаят, мучи крава, дерат си гърлата петлите. Живот! А тук беше пущинак, както е пущинак и всичко наоколо.

Прохор Петрович гордо казва на баща си:

— Всичко това е започнато от нула.

Баща му го похвали, пи близо цяла седмица и си замина. За Анфиса — нито звук.

Мина още една есен, започна още една зима.

Прохор си има хляб, мед. Тунгусите не му дават мира. Складът е претъпкан с кожи, с парите също е добре. Старите търговци усетиха, че започва да им пари под краката. През зимата, на панаира в Ербохомохля, те пуснаха слух, че ако Прохор не си обере крушите, ще опожарят цялата му бърлога, а него ще го убият.

Малко преди да пукне пролет, животът в тайгата започна да дотяга на Прохор. Трябват му нови впечатления, хора, общество. Тайгата му връзваше ръцете. Пет къщи, орна земя — и толкоз. А неговата душа жадуваше за нещо голямо и в богатата на такъв простор и въздух тайга той се задушаваше.

Шапошников му писа:

„Защо си прахосвате годините, млади ми приятелю? Внимавайте да не ви изпоядат душата комарите. Защо не дойдете тук, в Медведево. Тук се разгръща известен сюжет, засягащ вашето семейство. Но не ми се ще да клюкарствувам. А и вие вероятно се досещате за какво става дума. Съветвам ви да дойдете.“

„Това сигурно се отнася за Анфиса“ — помисли си Прохор, но остана равнодушен. Мамеха го други далнини и образът на Нина Куприянова, сякаш събуден в боровия аромат на пролетта, непрекъснато го влечеше към себе си. А тъкмо по това време се получи и писмо от нея, розово, парфюмирано. Кани го Нина напролет непременно да прескочи до тях в Крайск, да им погостува около един месец и после да тръгне заедно с тях, през Урал, по Кама, по Волга, за Нижни, за Москва. Нека види хора, Русия, той трябва да познава Русия и сърцето на родината си — Москва. И така, непременно. Инак тя не го признава за приятел.

Кръвта му кипна; той стана лекомислен и разсеян. Всичко изведнъж мина на заден план: стопанството къщите, тунгусите.

— Прохор Петрович, две теленца се родиха!

— По дяволите теленцата, по дяволите пилетата! Ей Тимоха!

Тимоха си знае работата, веднага обърна с дъната нагоре и двата шитика, от сутрин до вечер ги калафати, залива ги с кипнала смола — заповядайте, Прохор Петрович, до океана можете да стигнете, ако щете.

Голямата вода отшумя и търговските знамена изпъстриха двата шитика на Прохор. Прохор е атаман, Константин Фарков — есаул, Тимоха — прост разбойник. Освен него взеха и един як мужик. Стопанството повериха на жената на Фарков и на семейния ратай Пьотр.

Прохор изпрати Ибрахим в къщи, даде му да занесе двайсет и три хилядарки на стария.

Потеглиха. Гръмнаха няколко пъти във въздуха. Очите на верния черкезин се наляха със сълзи. Чу се гордият глас на Прохор:

— Потопи веслата! Тръгваме!

— Благослови ни, господи! — закръсти се набожно Фарков.

— У, да ти таковам таковата, сега ще хвръкнеш! — разсмя се Тимоха и започна да кръсти на шега червената си мутра. — Налегни! — и греблото му веднага се пречупи на две.

Когато се стягаше да замине за село Медведево, Ибрахим подържа над парата на чайника последното писмо на Прохор до Анфиса, разпечата го и е голямо пъшкане и потене го прочете:

„Анфиса Петровна! Сега вие за мен не представлявате нищо. Но знайте, че ако се осмелите да обиждате майка ми, сериозно ще ви поискам сметка. А на лицемерната ви любов към мен плюя. Вие наистина трябва да сте вещица. Аз разполагам с някои сведения. Съветвам ви да се махнете от нашето село.“

— Цх! Юначаг, джигит! — Ибрахим щракна с пръсти и грижливо заши това писмо под хастара на калпака си.

5

Днес Прохор е тъжен. В Ербохомохля му казаха, че беловласият старец Никита Сунгалов се е поминал. Кога? По-лани. Кога? Баш по Голяма Богородица.

— Ама наистина ли по Голяма Богородица? — Прохор дълго мига като затъпял, душата му беше съвсем смаяна и разтревожена.

Отиде на гроба на стареца. Там именно се събуди в душата му парливата тревога, големият му въпрос към самия него. Той стоеше без шапка, с оборена глава. Една тъмна елхичка беше затулила с космата лапа купчинката пръст с кръста. На кръста две водни кончета са се вкопчили, трепкат с крилца. Отгоре една врана изкряска и заплю гроба с бяло. На Прохор пак му дойдоха на ум неговото първо пътуване, неизвестността, страховете, оная гибелна нощ сред снеговете… Вече му расте брада, безгрижните юношески години си отидоха, изворите са отминати, пред него е тъмната Угрюм-река със смъртоносните камънаци, пред него е животът. Но Прохор ли ще се уплаши от Угрюм-река? Не! Той ще крачи през живота като на шега, с тежък каменен крак, ще съживи целия този край, ще облагодетелствува хиляди хора. Той… А накрая какво? Купчинка земя с кръст на гробищата, същата като тая? Не, той няма да легне в тоя пясък, трябва само да се бори, да работи, да вярва в себе си. Но колко труден е все пак, колко опасен е пътят на живота! Мрак — и нищо не виждаш отпреде си. И ето го сам, сред стари и пресни гробове. Защо дойде тук? И кой ще му помогне в живота, кой ще го благослови, преди да поеме дългия друм?

Изведнъж на душата му стана студено и тревожно. Той въздъхна и твърдо помисли: „Дядо Никита, благослови ме за живота!“ И му се стори, че чува от гроба: „Плавай, момчето ми… Само си отваряй очите-е-е!“

Бушуваше високият праг, целият покрит с бели гребени и пяна. Угрюм-река се хвърляше с гърди върху камъните. Угрюм-река беше страшна…

— Добър ден, Ниночка! Скъпата ми, хубава Ниночка…

— Прохор, вие ли сте? И с брада? Още сега идете да се обръснете.

Миловидната Домна Ивановна му подаде пухкавата си ръчичка:

— Здрасти, здрасти, гостенино драги…

Е, то се знае, „ох“, „ах“ и преди всичко — чай. За чая, както и в оная далечна зимна вечер, дойде след баня и самият Яков Назарич Куприянов.

— Майко мила! Прохор! — весело викна той с женския, неотговарящ на фигурата му глас, здравата сграбчи Прохор и здравата го целуна три пъти: — Брей че голям си станал! Същински телеграфен стълб… Два метра и нещо си май?…

— Недейте така, Яков Назарич — говореше басово Прохор и стоеше наистина като стълб. — Това моето бой ли е?… Дребосъче съм.

Всички се разсмяха.

— Хе-хе… В такъв случай и аз според теб съм слаб като клечка. — И стопанинът се потупа с длани по гладкия изпъкнал корем. — Кажи сега, какво правят баща ти, майка ти? Кога получи писмо от тях? Ами онзи черкезин, как му беше името? А много пари ли натрупа в тайгата? Охо, отлично!… Ще стане човек от теб. Хайде сега, стопанке, гощавай ни!

Прохор се чувствуваше великолепно — изкъпан, с чисто бельо, с нова хусарска куртка с шнурове и с ботуши.

— Поразително сте се разхубавили, Ниночка — каза той.

— Че не бях ли хубава?

— Не, аз… всъщност… исках да кажа…

— Нищо, нищо, карай!… Жените обичат да им правят комплименти — закиска се стопанинът. — Я да си пийнем по едно коняче! Да, да, на дядо си си се метнал. А баща ти излезе калпазанин, слабохарактерен човек и женкар. Тъй да му речеш. Дочувам тук разни работи… Да, да.

Прохор се изчерви, по врата му полазиха студени тръпки. Нина се беше навела над чаената чаша, поглеждаше го крадешком, весело си мъркаше нещо, усмихваше се. „Строга и присмехулна“ — помисли си Прохор и каза на Яков Назарич:

— А Нина Яковлевна ми писа, че сте се канели да пътешествувате. Вярно ли е?

— А, така ли?! — престорено сключи вежди и извика Нина.

— На мен, на мен ли не вярвате?!

— Вярно е, вярно е, ще заминем — закашля се стопанинът.

— Още сега ми поискайте прошка! На колене!…

— Стига, Нинка, стига си разигравала театро.

— Нищо, дъще, разигравай театро! Вземай акъла на момъка, хе-хе-хе!

— Татко!

Да, тук му беше добре. Също като оная вечер. Лампата с висулки, тумбестият като търговеца самовар, баниците, сладкото. Същите са червеникавите, прошарени брада и къдрици на Яков Назарич, дори лекото му сако е същото. Всичко е както през оная вечер, всичко е хубаво. Само че през оная вечер Анфиса още я нямаше в гърдите му. Защо тя сега неочаквано изплува като неканена сянка, някъде там, зад Нина, и го гледа с такъв укор?

— Аз не бързам кой знае колко. Важното е да не изтървем Нижегородския панаир — казваше на другия ден Яков Назарич на Прохор.

Те вървяха през града, към дюкяна. Беше горещо, слънчево. Яков Назарич се обливаше в пот, беше отворил чадъра и си вееше с кърпичка.

— Стоката отдавна я изпратих, още през пролетта. С нас ще вземем само сребърните лисици и една полярна, бяла като сняг, не лисица, ами чудо! Честна дума, ти казвам!

Дюкянът се намира в новата чаршия, той е голям, с три прозореца. Стопанинът доста е занемарил дюкяна, все обикаля панаирите и селата, нали има дюкяни в много села. А тук не е зле да се направи инвентаризация. Прохор си предложи услугите. Яков Назарич на драго сърце прие. Заедно излизаха от къщи още по тъмно и не се прибираха чак до вечерта, обеда им донасяше едно слугинче, съпровождано от Нина. Понякога Нина оставаше повечко в дюкяна, веднъж дори се заловиха с Прохор да прехвърлят лентите, но работата не им потръгна, объркваха качествата, цените, бъбреха си.

Яков Назарич забеляза това, вдигна на челото си кръглите очила, рече:

— Я ти, козичке, по-добре си върви. Твоето не е и мощ, а немощ.

— Татко — обади се Нина и разтърси една самурена кожичка, — знаеш ли, че в стара Русия на кожата са казвали скора?

— Ти си „скора“.

— Не, вярно е. А на кожухарите са им викали скорняци. Чела съм го. Или ръкавиците, да речем, са се казвали пръстати, от думата „пръст“.

Яков Назарич все наблюдаваше Прохор. Злато човек, да не вземе Нинка да го изтърве?

В дюкяна има четири велосипеда.

— Избери си най-хубавия — каза Яков Назарич — и го вземай! Тъй да се каже, за услугата.

Прохор много се трогна от подаръка, благодари и още същата вечер си разби носа, но след два-три дена криво-ляво свикна да се крепи на колелото.

Наближаваше денят на заминаването. Домна Ивановна беше затънала в грижи: нали трябваше да приготви храна за из път.

— Колко жалко, Ниночка, че не знаете да карате велосипед — каза Прохор една прохладна вечер.

— Защо си мислите така? Само че ме е срам да тръгна с вас: пак ще съборите с колелото дякона.

Но излязоха с велосипедите извън града. Гладкият утъпкан път ги носеше леко. Широка, изпъстрена с цветя ливада.

— Хайде да наберем цветя — каза Нина, накъса букет незабравки, подаде ги на Прохор:

— За вас са… Не ме забравяйте.

В тоя миг, там, далеч, черкезинът подаде на Анфиса последното писмо.

— Ниночка! — възкликна Прохор. — Как не ви е грях да си мислите така? Мога ли да ви забравя?

— Благодаря ти, Ибрахимушка — прочете писмото Анфиса, устните и се кривяха. — Благодаря и на твоя Прохор… На Прохор Петрович.

Прохор целуна букета и го притисна до сърцето си.

— Ех, да можеше… Само че ме е страх да го кажа — заговори той, сдържайки усмивката си.

— Защо да го казвате? Аз и без туй ви разбирам — засмя се Нина и му се закани с пръстче. Прохор я хвана за ръката.

— Нина… Ниночка!

… И писмото падна от ръцете на Анфиса. Широко отворените й очи гледаха към пода.

— Какво ти е? — попита черкезинът.

— Нищо, Ибрахимушка… А ти защо го остави сам?

— Прошка е намислил да се жени. Замина годеница да си търси.

— Годеница ли?… — И не каза нищо повече.

… — Нина! — започна Прохор, който смутено беше навел очи и мачкаше периферията на меката си шапка. — Ах, само ако можехте… само ако…

— Ужасно мразя ахканиците. Искате да кажете, че ме обичате. Нали?

„… А на лицемерната ви любов плюя.“ Прохор ли е написал това? Анфиса затропа ситно-ситно като в танец, блъсна с юмруци по масата и започна да върти глава.

… Душата на Прохор кънтеше от радост. Златото на залеза заслепи очите му. Нина седеше до него на ливадата, дъхава като цветята след дъжд, и му се усмихваше съблазнително. Прохор я сграбчи грубо, повали я по гръб и я целуна по устните.

— Отвратително хлапе! Как посмяхте?! — скочи тя побесняла. — Нахалник! — Изтърча с велосипеда си до пътя и подкара бързо към къщи.

Смаяният Прохор с голям зор се покатери на своя „дукс“. Едва не плачеше, наричаше се идиот, подлец, изписваше по пътя ужасни завъртулки, малко преди града блъсна отзад някаква бабичка и се изтърси от велосипеда.

6

— Добър ден, Червена шапчице — каза Анфиса със скръбен глас. — Дойдох да си поприказвам с теб.

След първата си отдавнашна среща с Анфиса Шапошников така се беше обработил, че човек трудно можеше да го познае: вместо пуснатата да расте на свобода чорлава брада — прилична брадичка, дългата му, но рядка коса е подрязана по староверски, той е измит, спретнат, дори ноктите му са чисти. Много се зарадва на Анфиса и въпреки жегата се наметна с новото си памучно сако. Голото му теме сияеше тържествено.

— Виж туй писмо, прочети го, разтълкувай ми го умна главо.

Той си сложи пенснето, седна и навири ноздри. Анфиса нервно дишаше, наблюдавайки лицето му. По ъглите стояха вълк, зайци и какви ли не животинки.

— Н-да!… — проточи той, преметна крак връз крак и започна да върти върха на лъснатия си ботуш. Спомни си за своя донос до Прохор, ядоса се на себе си и се засрами.

Анфиса въпросително вдигна вежди.

— В реда на нещата — неискрено каза той.

— Как тъй в реда?! Какъв е тоя ред?

— Н-да-а — загадъчно проточи още веднъж Шапошников.

— Да прави каквото ще! — махна тя с ръка и наведе глава.

Той попипа носа си и погледна крадешком високите гърди на Анфиса под небесносинята блузка. Едновременно му се искаше и да помъчи Анфиса, да я залее със студенина, и да й каже най-съкровените си мисли. Но защо той винаги толкова се смущава пред тая проста жена? Нима властта на красотата е толкова силна, толкова омагьосваща? Прокара длан по голото си теме, въздъхна и заговори:

— А как гледате на живота? — и веднага се изруга за глупавия си въпрос.

Без да се замисли, тя му отвърна:

— Ами че много просто, Шапкин. Не ми трябват нито бисери, нито свила. А само да си поседим с моя мил на една клонка, както птичките, и да си попеем песни. И така — цял живот. И нищо друго не ми трябва, Шапчице, приятелчето ми. Да си седим тъй все един до друг, докато не ми се завие свят. А после да падна на земята и… да умра.

Шапошников присви очи и премести стола си съвсем до нейния.

— Това е романтика, наивна фантазия, мечта — каза той.

Анфиса рязко отмести стола си.

— Само че аз съм и друга, ако искаш да знаеш. — И тя се заусмихва загадъчно и някак застрашително. — Вътре в мен има и още един човек, Шапчице. Да го знаеш само какъв е бодлив! И тоя човек нож държи…

— Нож ли? — нервно измуча Шапошников.

— И иска пари, иска сладко вино, злато! Много е алчен, същински звяр. Понякогаж гледа през моите очи… Страх ме е. — Анфиса говореше през стиснати зъби, а раменете й потрепваха зиморничаво.

Шапошников я погледна, трепна, сви се: очите й бяха мъртви, празни.

— Анфиса Петровна!

— Страх ме е, страх ме е… — още по-тихо прошепна тя, дръпна се настрана и сякаш се отблъсна от някого с ръце. После изведнъж скочи, тропна с крак:

— Ех, пет пари не давам за нищо!… Шапчице, дай ми да пийна!

Шапошников също скочи:

— Анфиса Петровна!

— Дай ми нещо за пиене! Нямаш ли? Сбогом!

— Почакайте, скъпа! Един момент… — Хвана я за ръцете и я попита с приятелска загриженост: — Кажете все пак, какво ви измъчва?

— Нищо работа, Шапчице. Моето женско сърце ме измъчва… Ех! Хайде, сбогом, приятелче… Виждам, че нищо няма да ме посъветваш. Тук ум не се иска… Ех!… Ще гледам някак сама да се оправя. Сбогом!

Анфиса е с цяла глава по-висока от Шапошников и когато го прегърна, неговият нос се заби в гърдите й. Приятно й беше да чувствува как тоя многознаещ учен човек сега трепери и се тресе целият. Зъбите му тракаха и той заекваше, когато каза:

— Вие, вие ми дайте съвет, Анфиса… На̀, скоро ще изтече срокът на заточението ми, а чувствувам — не е по силите ми да се махна… Анфиса… Анфиса Петровна… Не е по силите ми.

— Да, вярно… Не е по силите ти — каза тя. — Ти вече до ушите си затънал в нашата тиня. Ще се ожениш за някоя дебела селянка, може и за две наведнъж. Ще се пропиеш, а след време ще пукнеш под някой стобор…

— Не, това няма да го бъде. Не, не! Срам ме е да не ви се сторя смешен… но аз…

— Виждам живота ти като на длан, Шапчице… Точно тъй ще стане.

— Мога ли да знам откъде се взема тоя ваш пророчески тон?

— Божичко, нали съм вещица!

Стаята малко по малко се изпълваше със здрач. Вълкът, зайците и животинките се сляха, потънаха в него. Шапошников драсна клечка кибрит и запали саморъчно направената свещ. Когато се огледа, Анфиса я нямаше. В стаята бяха само той — смаян и малко стреснат, вълкът, зайците и животинките. И освен тях на масата, в една хартийка — пари, трийсет и три рубли. И бележка:

„Вземи ги за себе си, помогни на твоите изпаднали другари. Тия пари са мръсни.“

Пьотр Данилич нареди на черкезина:

— Ще останеш при нас. Прохор скоро няма да се върне.

На Ибрахим не му се седи без работа: започна да прави с Варвара бонбони за продан — господарят все ще спечели нещо, — а над портата закова неизменната табела:

СТОЙ! БЕЛБЕРНИЦА ИБРАХИМ ОГЛУ

Но веднъж, когато беше пиян, чорбаджията я събори с кол: „Цялата къща окепази!… Намерил къде да я закове…“ Тогава Ибрахим закова табелата на вентилационния комин на отходното място: хем се вижда добре, хем никой не може да я стигне.

Господарят често обикаляше чифлиците на богатите селяни, за да опита силната им медовина, да се закача с момите и булките; веднъж един селянин-ловец здравата го натупа заради жена си. Пьотр Данилич лежа цяла седмица, селянинът дойде да го навести и му се извиняваше гъгниво:

— Да бях знаял, че си ти, нямаше толкоз здраво да те налагам… Пък то — тъмно… А и да не мислиш, че ми се свиди моята Матрьона, мътните да я вземат дано, ако й хвърли око такъв човек?

Отбиваше се при Анфиса, но тя все повече, все по-упорито го отблъскваше. Това го вбесяваше. Заплашваше Анфиса, че ще я изгони от къщата. Хубаво, нека я изгони, не е умряла за къщата му. Анфиса пред него започваше да събира вещите си в сандъци. А къде смята да отиде? При него. При кого „него“? Ще види той при кого ще иде Анфиса. Тогава той започваше да я упреква, после да я псува, тя мълчеше — той излизаше от кожата си и се нахвърляше да я бие с юмруци, тя спокойно му казваше: „Върви си у вас, пък недей запомня с лошо развратницата Анфиса. Сбогом!“ Той с плач падаше в краката й: „Прости ми, остани, нека всичко си бъде твое.“ И когато се прибереше, пребиваше жена си от бой. Маря Кириловна не можеше да се види без синини, деня и нощя си мислеше: „Веднъж да се ожени Прохор, зарязвам всичко и отивам в манастир.“

Пьотр Данилич не се грижеше за имота си, но имотът му, макар и едвам-едвам, се увеличаваше: Маря Кириловна не скръства ръце, Иля Сохатих също помагаше усърдно, ако и не безкористно: господарката беше му обещала да го ожени за Анфиса Петровна.

— Кога най-сетне, Анфисочка, ще се осмеля да ви запитам настоятелно, без юридически заобикалки? — досаждаше на хубавицата Иля. — В края на краищата редно е да имате вяра на хигиената и медицината… Просто цял изнемогвам от вашите пищни форми в отсъствието на женитба.

— Скоро, Илюшенка!… Скоро ще те оженя… И още мнозина ще оженя, миличък…

— Ах, откажете се от вашия характер!… Туй са само задявки от ваша страна… И вследствие на външния плам ме тласкате към гибел. — Иля рошеше червеникавите си къдрици; от тънките му устни заедно с високопарните думи хвърчеше слюнка. — На всички сте завъртели главите, дори един човек — аз го смятах за светец, толкоз куриозен човек беше, — и той поради хубостта ви целият се острига и заприлича на едиот… Аха, смеете се?! А представяте ли си какво ми костува на мен, вашия годеник, позволявам си да подхвърля това, тая гледка, а?!

Отец Ипат отчаяно се намръщи, той беше притиснал дебелите си бузи с картите, беше издал напред големия си морав нос и зорко и уплашено наблюдаваше с ъгълчетата на подутите си очи дясната ръка на Пьотр Данилич.

— Рр-раз! — силно шибна той точно по върха поповия нос с десетте здраво стиснати карти. — Два!

Отец Ипат си криеше главата и грухтеше:

— По-полека!… Чудо й половина.

— Три! А пък аз, отче, искам да се разведа с моята бабичка… Четири!

— Не одобрявам. Ох!

— Пет!…

— У-у, слава богу, свърши се… Раздавай — каза отец Ипат и взе да трие рукналите от очите си сълзи.

— Късно стана.

— Я го гледай ти тиранина му с тиранин, етиопец неден. Ами реваншът?! Не искаш ли?

— Късно стана. Ще си вървя.

— Къде, при оная ли? При Меликтриса Кирбитиевна? Срамота и грехота е. Хайде, хайде още една игричка.

— Отче, помогни ми… Хилядарка.

— Много евтино искаш да се отървеш! А хубавицата си я бива, каймак с малина е!… Хайде още една игричка… Много е хубава. — Той раздаде картите, въздъхна, прекръсти се:

— Ох, господи!

Пьотр Данилич нарочно се остави попът да го бие. Отец Ипат налагаше моравия му нос така, както селянин бъхта конекрадец.

— Е, та какво ще речеш, ваше преподобие? — каза Пьотр Данилич и избърса с кърпа кръвта от носа си.

— Не, не мен, брат, не можеш ме подкупи… Малко даваш! Вярно ти казвам. Долна и мръсна работа е това… Макар че в консисторията имам някоя и друга връзчица.

От свещеника — времето беше напреднало — Пьотр Данилич се запъти при Анфиса. Но се отби в къщи, за да вземе една кутия бонбони и новите модни обувки, купени в града по негова поръчка.

А приставът в това време, след като беше излъгал дебелата си свадлива жена, че отива да направи ревизия на политическите заточеници, крачеше към къщата на отец Ипат. Отчето вече се канеше да си ляга, седеше пред малкото огледало само по долни дрехи и мажеше с вазелин подутия си нос.

Анфиса също седеше в къщи пред огледалото, ядеше шоколадчета и се кипреше, докато си мереше една сламена шапка с ленти.

— Кой ти е дал тая шапка? И бонбони?! Ехе, досущ като моите са. Приставът ли? — попита Пьотр Данилич, след като поздрави.

— Да, приставът.

Пьотр Данилич седна и започна да почуква по масата с пръсти.

… — А аз, отец Ипат, си позволих да ви обезпокоя по една важна работа — каза приставът, докато се ръкуваше със свещеника, и засука юнашките си мустаци. — Работата е сърдечна…

— Че аз да не би да съм фелдшер? Валериан при мен няма да намериш, Фьодор Степанич. Хе-хе-хе… Извинявай, че съм по долни гащи.

— Аз съм човек военен — каза приставът и нежно помилва ефеса на сабята си, — обичам да действувам открито. Помогнете да ми дадат развод.

— Развод ли? Какъв развод? Кой?! — смая се отец Ипат и изтърва бурканчето с вазелина.

— Аз. С жена ми.

Отец Ипат опули срещу пристава малките си очички и се вцепени.

— Приставът, казваш? — мрачно попита Пьотр Данилич.

— Да, да, да — заповтаря Анфиса.

Той смъкна шапката от главата на Анфиса и я хвърли на пода.

— Какво значи туй?… Пьотр Данилич… Излиза, че нямам право да се разпореждам със себе си?

… — Ти?! С жена си? — проточи най-сетне отец Ипат.

— Да, да, да — заповтаря и приставът и очите му шареха виновно, а попълнените му с вата гърди се пъчеха. — Представете си, аз подлудявам, представете си, Анфиса Петровна за мен е въпрос на живот и смърт…

Отец Ипат рипна, плесна се по бутовете и прихна да се смее.

— О, смахнати! О, пощръклели!… Епитимия, най-строга епитимия за всички ви! — Разнасяйки тлъстия си корем, той взе да тича бос из стаята. — Ту един, ту друг, ту трети. Ха-ха-ха! Хайде, да речем, че ви разведа… Извинявай, че съм по долни гащи… Вие сте две дузини, а тя е една… Нали ще се изпотрепете… Ама че сте глупаци, извинявай, Фьодор Степанович… Честна дума…

— Кои са другите?

— Кои, кои!… Скоро от столицата ще захванат да пристигат. А ти ме питаш кои… Като ви гледам, ще взема да се разпопя и също ще хукна при Меликтриса: обикни ме!… — Отец Ипат се плесна по широките бутове и се закикоти.

После седнаха да пият.

… — Всичко ще направя за теб, ти ще си господарка в къщата ми — говореше омекналият Пьотр Данилич. — Попът обеща да уреди развода в консисторията. Ако ли не, ще докарам жена си дотам, че сама ще иде в манастир.

Те пиеха къпинова ракия. Беше им горещо! Анфисината блузка е разкопчана. Пьотр Данилич блажено примижава като котарак, целува Анфиса по гъстата й ленена коса, по разголеното рамо. Но Анфиса е студена и сърцето й е непристъпно.

— Аз на всички бих дала да гледат хубостта ми. Нека всеки се любува. От гледане няма да се изхабя. А душата ми се радва. Или ще взема да прилаская някой съвсем закъсал клетник, дето е намислил да тури край на живота си — току-виж, го съживя. Значи, не е грях това. Ако бях съгрешила, червей щеше да гризе душата ми. А в моята душа е тихо и спокойно. Ничия любовница не съм била, Петя, а твоя нивга няма да стана.

— Жена ти предлагам да ми бъдеш, глупачке!…

— Жена ли съм аз за теб? Як си, ама си стар вече. Ако се ожениш за мен, и тогаз ще раздавам хубостта си на другите, както царицата раздава на просяците злато. Дотегне ли му на твоя черкезин животът, ще го прилаская; захване ли да пие от мъка някой сополив мужик — и него ще покоря с хубостта си…

— Ти съвсем се напи.

— Такъв човек може да ми стане мъж, който цялата ме плени, ей толичко от мен да не остане за никого, цялата да съм негова. И има един такъв сокол. Макар да е литнал сега за другаде, усещам, че пак в моето гнездо ще се върне… А ако не поиска, ще го принудя!

— Анфиска! На кого приказваш това?!

— На теб, Петенка, на теб…

Той злобно скочи от мястото си, ритна столчето, хвърли се към Анфиса.

— За пън ли ме мислиш, или за човек?! Ще те убия! — Той се задушаваше, хъркаше, беше страшен.

Анфиса бързо отскочи, изсмя се студено, закани му се с пръст.

— А моята камичка помниш ли я, Петя? Благодари се на бога, че тогава остана жив. До гроб ще съм благодарна на онзи китайски доктор, страшна отрова е, само да те бодна — и няма да се помръднеш. Ей я на камичката. — И в гъвкавата й ръка заблестя-засвятка извитото острие.

… Приставът се измъкна от къщата на свещеника пиян-залял и олюлявайки се, дълго се чуди накъде да тръгне. Под него се люшкаха и подскачаха сто пътя, а проклетите му крака час по час прескачаха от един път на друг. Крайният път неочаквано се изправи като дирек и го перна по челото. Челото почувствува студ и болка.

— А, миличък! Тук ли се търкаляш?! — прозвуча един глас над него.

„Туй ще да е съпругата ми“ — помисли се приставът.

… А в къщата на отец Ипат влезе Ибрахим. Той държеше под мишница една заклана гъска и се кръстеше към широкия иконостас, където мъждукаше голямо кандило. Отец Ипат спеше седнал, забил чело в масата.

— Кха! — окашля се черкезинът. Отец Ипат примлясна с устни, захърка. Черкезинът се окашля по-силно. Хъркане. Черкезинът извика:

— Ей! — и тропна с крак.

Отец Ипат надигна замаяната си от водката глава, отвори уста. Ибрахим пак започна да се кръсти усърдно и каза, подавайки му гъската:

— На̀ ти, отче попе, на̀. Искам да се топна, вяра искам, кръстиш… Варвара искам сватба да направя.

— Развод?! — подскочи заедно с креслото си попът и пак седна. — Развод?! Разкарвай се, върви по дяволите!… Никакъв развод…

— Мой вода гмурка, свята вяра… Кръщавка правиш. Мохамеданин съм… Мюсюлманин.

Отец Ипат грабна гъската за шията, развъртя я и погна с нея черкезина да си ходи:

— Отивай си, отивай си! Какви разводи са те патили посред нощ. Съблазън е това. На архиерея ще ви докладвам…

— Магаре си, отче, и нищо повече! — викаше черкезинът, докато слизаше по високата стълба.

Пияният отец Ипат подуши гъската като куче, па каза: „Чудо и половина“, запрати я в ъгъла и легна да спи до нея.

Като изправен сърп стоеше във високото небе месецът. Той се виждаше отвсякъде. Прохор и Нина също му се любуваха, навлезли дълбоко в планините на Урал. Гърмящите колела бърборят в надпревара в нощната тишина; медната свирка закачливо подвиква на планините. Забързаният влак увисва като лунатик над мрачни пропасти, по корниза на скалите, струва ти се, че той всеки миг ще падне. Нина я достраша — прибра се във вагона.

Прохор погледна месеца: „А какво ли става там, у нас, в Медведево?“

В Медведево в същия този миг приставът ядеше плесници от жена си, Шапошников сънуваше красавицата Анфиса.

7

Нина и Прохор се сдобриха чак в Урал. Прохор отслабна, беше мрачен. Яков Назарич си блъскаше главата, подпитваше Нина, тя мълчеше.

— Да, да — разсъждаваше на глас Яков Назарич и в Екатеринбург от мъка тъй се напи в бюфета, че не можа сам да стигне до вагона си — довлякоха го на ръце.

— Ето, Прохор, гледайте, гледайте по-бързо — онзи стълб: Азия-Европа — възбудено заговори Нина. — Вече сме в Европа, затова скъсвайте с азиатщината и ставайте европеец. Хайде, сключваме мир! Целувайте ми ръка!

— Ниночка! — викна Прохор. — Колко се радвам!

Те стояха на платформата. Вагоните дърдореха:

„Точно тъй трябва, точно тъй трябва, точно тъй трябва.“

— Ама аз тогава се пошегувах, Ниночка…

— Шега ли? — стисна тя устни. — А защо ме ухапахте по врата? Вижте. — И тя отгърна високата яка на блузката си. — Вие да не би да сте кон! Още ме боли.

Прохор се смееше като дете. „Ура-ура-ура“ — буксуваха по нанадолнището колелата.

Заранта Яков Назарич се събуди, погледна младите и веднага схвана промяната.

— Ей, кондуктор! — провикна се той. — Коя гара наближаваме?

— Нижни Тагил. Големи заводи има тук и нещо като градче.

— Бравос! На̀ ти една рубла, да ни изхвърлиш багажа през прозореца. Ей, деца, смъквайте се — почивка!

— Как? Какво? Защо? — Нина запротестира. Прохор се радва. Щом има завод, как да не спрат. Резонно е.

— Заводът хич не ме интересува! — каза Яков Назарич, разтърквайки очи. — А цялата работа е там, че ми дойде фантазия да си направим с вас един хубав гуляй. Ех, деца, деца!…

Отседнаха в единствения, доста закъсал хотел. Бащата поръча обед с шампанско, произнесе тост за това, колко хубаво било да се живее, когато из пътя си срещаш разни заводи и прекрасната Урал планина и край теб са две млади сърца, тоест — момък и образована госпожица, — ах, колко е мило. На това място Яков Назарич се разплака, засмя се, извика „ура!“, взе да целува и Нина, и Прохор, после им заповяда и те да се целунат — няма страшно, щом като го правят пред родителите; друго нещо е, ако туй става скришом по кьошетата. После тежко се отпусна и моментално заспа като заклан.

Беше горещо и задушно, но Прохор и Нина самоотвержено обикаляха околностите на завода. А Яков Назарич от сутрин до вечер ядеше ботвиния и окрошка[1] с лед, от което насмалко не хвана холера.

Към края Прохор започна да ядосва Нина с деловата си суетливост. Той си набави разрешение от администрацията за подробно разглеждане на всички цехове на завода и като че ли доста работи успя да разузнае през тия дни.

Старшият инженер, с побелели бакенбарди и с малка кръгла шапчица на бръсната си глава, го попита:

— Защо толкова ви интересуват заводите?

— Бях във вашия музей — каза Прохор, гледайки го смело в очите — и видях изляната от мед благодарствена грамота на Петър Велики, дадена на Демидов, който е основал тук това предприятие. Мисля, че и аз в близко бъдеще ще бъда удостоен с такава грамота. Аз съм сибиряк, имам известен капитал, наистина скромен. Но това няма значение; аз знам да правя пари.

Инженерът се сепна, намести очилата си.

— Да не си помислите, че правя фалшиви пари — побърза да го успокои Прохор, — не, но съм енергичен и умен. Аз мечтая да възродя промишлеността в нашия край.

Инженерът с интерес разглеждаше застаналия пред него великан с енергично, почерняло от слънцето лице — той беше белгиец, обичаше да се изразява кратко и точно, затова попита:

— Да я възродите? Значи, там е съществувала промишленост?

— Не — каза Прохор, — не да я възродя, ами как беше… е… да я родя! И много бих искал да ви видя на моя служба, край Угрюм-река. Може ли да си завиша името ви?

— Алберт Петрович Мартенс — каза с усмивка инженерът. — Но ви моля да не примамвате инженерите ми и изобщо хората. Довиждане.

Прохор по своему изтълкува последната фраза на инженера:

— Ама забеляза ли, че той се уплаши от мен, Ниночка? Значи, във фигурата ми има нещо по такова, а? Ниночка?

Девойката в края на краищата го пусна да обикаля сам: не й подхождаше да се катери с него по кулите, по-високите пещи, тя предпочита да се запознае с бита на работниците и ще обиколи няколко от техните къщурки. А това открит рудник ли е? Да. А защо е толкова червена пръстта, глина ли е? Да, това е всъщност разрушен диорит, а под него се намира лимонит, който в дълбоките слоеве преминава в магнетит.

— А какво значи диорит?

Е, тя не може да му изнася тук лекции, той трябва сам да се учи; щом се интересува от минно дело, нека назубри геологията, петрографията, а и изобщо…

Да, да, Прохор ще постъпи точно така. Ама колко образована е тая Нина, чак неудобно му става. „Ех, много си учена!“ — ядосано си рече той и мислено се намръщи. И пак трепна пред него образът на Анфиса, толкова разбираем, обикновен, привличащ, трепна и веднага изчезна в грохота на кипящата заводска суетня.

Прохор разглежда сименсовите пещи, старинния дървен хидравличен чук, прокатните машини, турбините, отначало се опитваше да си скицира всичко, но се убеди, че това не е по силите му. Но независимо от всичко тефтерчетата му се изпъстриха с бележки, фигури, скици, от време на време се срещаше дебело подчертана фраза: „Преди всичко туй да въведа в моя завод.“ Записа си имената на някои майстори и работници: той скоро ще ги покани на служба при себе си. Колко получават те тук? Това не са пари, той ще им плаща значително по-добре, по-добре ще ги храни, жилищата им ще бъдат топли и светли. Е, тогаз те с удоволствие, ако ще и на края на света да е — тук не е живот, а каторга. „А кога ще стане тая работа, ваша милост?“ — „Скоро“.

Той подбираше работниците по фигурата и по гласа: едри и с дебели гласове, между тях — прочутия с фигурата и с неимоверния си бас ковач Ферапонт. „Пискливците“ не обичаше, нямаше им вяра; тази му черта се запази за цял живот.

Още на другия ден из завода плъзна мълвата, че от Угрюм-река е пристигнал богат индустриалец, фабрикант, вижда и под земята, в двете Америки се е обучавал, събира хора и не жали парите. А покрай него се върти една, май че му е жена, тя пък е същински ангел — обикаля колибите, утешава, на бърза ръка довела доктор при Маруха Колченогова, на едни басма раздава, на други хляб. В каква мръсотия, казва, сте затънали, хора сте, по човешки трябва да живеете, а вие пиянствувате и биете жените си; на Иван Плетньов за цялото му семейство обувки донесла, всички се разплакали, чак и тя се просълзила. Ангел!…

Вечерта пред хотела се събра тълпа работници, с паспортите: нека негова милост ги запише, ако обича. Дори и един инженер пристигна. Той заповяда на работниците да се разотидат веднага и бързо изтича по стълбата. Набит, среден на ръст, някъде към трийсет и две годишен, но черната му, къса и гъста коса вече беше леко посребрена. Мургав, приятен, гладко избръснат, с черни монголски очи и широко чело. С военна стойка, тракна с токове, целуна ръка на Нина:

— Инженер Протасов! — Той малко неясно изговаряше „р“-то, гласът му беше топъл, теноров.

Беше дошъл да се запознае с тях по практически съображения. Той е млад, опитен, енергичен и би искал да попадне в ново голямо предприятие, а тук, където всичко вече е завършено и всичко е предопределено от сто години насам, няма място за него: липсва размах за творчество, мисълта спи, главата му се е заровила в бумаги, в циркуляри, в боклуци.

— Ние, Андрей Андреевич, сме прости, но сигурни хора… Хайде да раздухаме кандилото — каза Яков Назарич и намигна на Прохор. Той благодушно гледаше на Прохоровите действия като на спектакъл и неочаквано самият се почувствува актьор. — Я ни почерпи с шампанско, дъще!

Заседяха се до късно. Андрей Андреевич очарова Нина със своето познаване на работническия живот, с либералните си възгледи и изобщо с ума си, дори неясното му „р“ й се струваше прелестно. Прохор измъкна от куфара си образци на породи от своите владения. Инженер Протасов почна да ги разглежда внимателно. Това е меден пирит, това като че ли е метис-лазурит, чудесно, това е кехлибар — охо! А това е златоносен пясък. От какъв обем е взета пробата? Процентното съдържание какво е? Прохор не знае. Жалко. Във всеки случай това е богатство. Аха, парче самородно злато! Великолепно. О, ама Прохор Петрович имал много образци!…

— Ще ги изследвам — каза инженерът. — Минералогът не бива да доверява на очите си. Микроскопът, епруветката, хаванчето, реактивите. Това е аксиома.

След като той си отиде, и младите, и Яков Назарич усетиха, че под техния всъщност от нищо несвързан живот се подпъхна твърд като камък остров и този остров е инженер Протасов, който веднага им вдъхна вяра и в тях самите, и в него, и в общия успех на начинанието. И сега Яков Назарич, а покрай него и Нина започнаха сериозно да гледат на Прохоровите планове.

— Тоя човек скъпо струва, веднага си личи — каза Яков Назарич.

— Не мисля така — проточи Прохор и с кимване на главата отметна един черен кичур от челото си. — Защо гласът му не е басов…

— Прелестен е, прелестен е! — прекъсна го Нина.

На другата заран Прохор и Яков Назарич потеглиха за чугунолеярния завод. Високата пещ изригваше от сплесканото си гърло смрад и пламък. Гъст тъмножълт облак дим се стелеше над завода. Мъничък маневрен локомотив, „чайник“, весело свиркаше и теглеше малки вагонетки по тясна релсова линия. На площада, пред катедралата, край паметника на Демидов, в една кална локва лежаха на една страна и грухтяха свине. Двама работници вървяха към болницата, изпити и повяхнали, с омотани в дрипи глави. Малките къщурки отвъд изкуственото езеро, небето, хората, площадът — всичко е сиво като прах, еднообразно.

Сградата, в която влязоха, беше висока, със стъклен покрив. Двайсетина работници с лопати правеха в пръстения под тесни каналчета. Тия каналчета тръгваха от високата пещ, разклоняваха се. По тях ще потече разтопеният чугун. През слюденото прозорче Андрей Андреевич надникна в пламтящия търбух на пещта, посъветва се с майстора и изкомандува на работниците:

— Престилките!

Всички навлякоха кожени престилки и ръкавици сложиха си големи сини очила.

— Започвайте!

Удар с железните жезли — и от високата пещ рукна белоогнен чугун; той пламтеше и плюеше искри, докато се разтичаше по каналите. Въздухът бързо се нагряваше. Работниците се втурваха към ослепителните потоци, сръчно препречваха пътя на ручеите с железни лопати, връщаха се тичешком, а ручейчетата смъртоносно течаха по други канали, накъдето трябва. Въздухът се нажежи. Брадите на работниците пращяха. Пот се лееше като градушка. Огнените ручейчета заслепяваха очите, докато се стичаха по нанадолнището. Високата пещ бучеше и пъшкаше, изригвайки огнената маса, работниците започнаха да подскачат като козли, като дяволи, същински ад, жега, още малко — и ще дойде краят на света. Яков Назарич се заметна презглава с палтото си и хукна навън, викайки:

— Прохор, ще се опечеш, бягай!

Скоро, след като чугунът бе полян с вода с примитивни лейки, излязоха и Прохор с Протасов.

— Да, адска работа е това! — каза му инженер Протасов. — Но се свиква. Сега хайде да идем в железообработвателното, там имаме интересни валцови машини за ламарина. Ние произвеждаме най-добрите видове, използуваме дървени въглища. Нашата ламарина може да издържи сто години без боядисване и пак няма да ръждяса. Елате.

— Не ме закачайте — отказа Яков Назарич. — И без туй насмалко не ми се пръснаха очите. По-добре да си пийна биричка.

И както си беше със заводските сини очила, тръгна към хотела, като залиташе и си мърмореше нещо.

Прохор и инженерът влязоха в съседния цех. Мяркаха се огненозлатни ленти нажежено желязо, въртеше се валът, работниците сръчно поемаха с клещи краищата на лентите и тичешком ги напъваха в следващата валцова машина. А огнените ленти пълзят във въздуха и се огъват десет, двайсет — във всички посоки, във всички краища на цеха. Ей, не се зазяпвай, лови, лови! И всичко се въртеше, движеше, мяташе, разсичаше пространството с огън. Прохор с интерес наблюдаваше работниците: колко точно е пресметната всяка тяхна крачка, всяко движение на ръцете им, също като на опитни циркови гимнастици.

А ето ги и складовете, ето го резултата от тоя изнурителен труд: десетки тонове различни видове желязо, стомана, чугун. Да се чуди човек как не продънват земята! Прохор ще има съвсем същата фабрика. Не — по-голяма, по-хубава, по-грандиозна.

— А топ имате ли си? — попита той Протасов.

— Топ ли? За какво?

— Ами тъй… За тържественост. Аз ще имам! Обичам ги тия работи.

Протасов се усмихна.

На другата заран пътниците трябваше да си заминават. Но Прохор искаше да прескочи до платиновите мини, нали са съвсем наблизо. И освен това той фактически нищо не е изучил.

— А, няма да я бъде тая, моето момче — запротестира Яков Назарич. — Ако те послушам, ще стигнем на панаира чак по Коледа.

Добре. Тогава той ще се върне след панаира и ще поживее тук един-два месеца.

— Ние с вас, Прохор Петрович, след време в Белгия ще отидем, в Аржентина, в Трансвал — каза му на сбогуване Протасов.

[1] Ботвиния и окрошка — вид студени супи. ↑

8

Кама не е широка, но е пълноводна, високите й брегове са хълмисти, къдрави: села, горички, килими от вълнисти ниви.

— Ах, каква църквица! Прохор! Прохор! — сочеше с бинокъла Нина. — Новгородски стил. Петнайсети-шестнайсети век.

Прохор седеше до щурвалната будка, забил нос в бележника с рисунките, схемите и бележките. Главата му се е подула от новите впечатления и душата му беше там, в Урал, сред звънтежа на машините.

— Да, да, прекрасна църква… Харесва ми — за миг с досада откъсна очи от бележника и добави: — У нас, в Сибир, са по-хубави.

Яков Назарич беше разгърнал вестника, пускаше лиги и клюмаше сънено.

— Осем, девет и половина-а-а — дочуваше се отдолу. — Само вода!

Откъслечна свирка: да се спре меренето — дълбоко е.

При Богородское Кама се сля с Волга.

— На туй ли му викат Волга? — подигравателно присви очи и подсвирна Прохор.

— Да, Волга — обади се Нина. — Не ви ли харесва?

— Първо вижте Угрюм-река.

— Прохор! Как можете да ги сравнявате! Погледнете какво оживление цари тук, това е действително голям път. Села, градове… Ей там има елеватор, а какво има по вашата забутана река?

Но когато започнаха все по-често и по-често да срещат гемии, шлепове, параходи и катери, Прохор се настрои другояче.

— Виж, туй ми допада! — извика той. — Гледайте, един, два, три. А там още един пушек. Може ли бинокъла за малко? Охо, какъв бабаджанко идва насам!

— А какви градини, какъв въздух! — възхищаваше се Нина.

— Да, въздухът е много приятен — по меки пантофи и контешка сламена шапка безшумно се приближи до тях Яков Назарич. — Ей, момче, две бири! Какво, деца, хубаво ли е?

На Прохор му е весело.

— Яков Назарич, всичките тия работи трябва и по Угрюм-река да ги въведем.

— А къде ти са капиталите? — погледна го изпод длан търговецът.

— От тате ще взема. За начало… А и в земята, в златните мини имам много. Ще ги изкопая!

Търговецът се засмя някак неразбираемо, но гальовно и потупа Прохор по рамото.

Нина съжаляваше, че у Прохор има толкова малко поезия: влюбен е, а седи с тоя бележник като някакъв стар лихварин или неочаквано почне да се усмихва и един господ знае къде е в този миг душата му. И сякаш вече всичко са си казали, нямат общи мисли, любовта им е привършена, изпята. Не, тя не иска такъв сив край на всъщност още незапочналата им както трябва любов. Тогава с какво я привлича Прохор? И защо ли тя не сложи край на всичко това, докато не е станало късно?

Прохор си мислеше за Нина кратко: не е кой знае каква хубавица, но на него му е омръзнало мимолетната любов с която падне, без страдания, без съпротива, едностранчивата и безсолна любов… Дори Анфиса… Какво е Анфиса?… Разбира се, втора като Анфиса няма. Но нима той може да се свърже с нея? Той, Прохор Громов, и — Анфиса! Неизгодно и страшно. Значи, остава Нина. Той е груб, силен, той е могъщ кедър, а Нина е чиста, нежна като момина сълза. Но е своеволна и строга. Тогава кое го влече към нея? Може би капиталът на баща й? Не е ли редно в такъв случай да сложи край? Не, цялата му душа потръпва и жадува за Нина. Тя е в долината, той е на върха и неудържимо се стреми към нея като търкулнат надолу по стръмното камък.

Нощта беше прохладна, спокойна и звездна. Колко е богат господ! Колко златен прах е изтърсил от широките си ръкави по небето. Златен друм. Млечен път, накъде водиш? И какво има зад твоя пръстен, ако изобщо има нещо? Ето че Нина устреми очи нагоре и затърси ангели по златните ти пътища. Но очите й са смъртни, виждат една педя, не повече — и надалеч, и на дълбочина. Клети очи, клето момиче! Очите й са насълзени, а мисълта й е във възторг. Да, има ангели! Ето ги, те са в мислите й, тук, край нея. И между тях, разбира се, е Прохор!

Прохор също гледа небесния златен пясък, но погледът му е користен, алчен. На него ангели не му трябват. Той като крадец би обрал цялото звездно небе, би напълнил джобовете си със звезди. А там се виждат късове злато — една, втора, цели седем блестящи къса злато наведнъж. Светлините на Голямата мечка… О, богат е господ! Ако можеше да смъкне на земята барем една златна звезда…

— Голямата мечка и един малък, съвсем малък спътник. Не знам виждате ли го — казва Нина.

— Вашият спътник съм аз. — И Прохор сяда на пейката, притиска се до Нина. Тя леко се отмества, но изпитва любопитство и плахо премаляване.

— Нина… — казва той и я хваща за ръката.

Откъм земята до тях стига ароматът на зреещи овошки. Синята нощ е изпълнена със златни пръски, тракане на колела, с бягащи жълтеникавобели вълни зад парахода. Чуй как въздиша, как се труди затворената в стомана човешка мисъл; тя кара парахода срещу водата, побеждава стихията. Корабът се движи с пълна пара, бърза да стигне навреме, стрелката на манометъра предупреждаващо сочи границата, корпусът се тресе и палубата се люлее под краката им. Но и на гранитен монолит да седяха, камъкът без друго щеше да потрепва под техните крака. Нина го милва по ръката и му шепне нещо. Бяла в синята нощ и бели крака с бели обувки. Прохор отмести с устни златния медальон, целуна гърдите й през триъгълното деколте, тя притисна главата му и го целуна по слепоочието. И те седяха така смълчани, страхувайки се да дишат. Откъм рубката се дочуваха глупавите звуци на валс, там горяха светлини. Ах, ако можеше да се загасят светлините и да се заглушат звуците! Има ли нещо по-сладко от тишината, сините небеса и звездите.

— Ниночка!…

— Не казвай нищо, моля ти се… Мълчи…

Те се притиснаха още по-здраво един към друг. Млечният път, целият в късове злато, падна в краката им.

— Татко! — надникна Нина заранта в каютата на баща си. — Искам да пия с Прохор брудершафт. Може ли?

— Туй пък какво ще е?… Портвайн ли?

— Не, татко, не! — засмя се тя, но в това време в каютата влезе един мъж с червеникава брада и черни очи.

— А, Лука Лукич! Ниночка, я повикай Проша. Е, как върви работата?

— Всичко е наред, Яков Назарич. Стоката пристигна благополучно. Отворихме дюкяна. Цените на кожите са високи, сделките вървят добре, но на мен, право да си кажа, ми се ще да не бързам, цените май ще се покачат. Струва ми се, с добра печалба ще приключим.

— Заповядай, Прохор Петрович — каза Яков Пазарим на влезлия по извезана ленена рубашка Прохор. — Това е Лука Лукич, главният ми пълномощник. Оказва ми почит, значи, от уважение е потеглил от Нижни, за да ме посрещне като свой патрон. Ти къде рипна при нас?

— В Исади, от лодката.

— Е, как вървят работите, Лука Лукич? Хайде, разкажи ни още веднъж. На Прохор му е интересно. Това е синчето на Пьотр Данилич Громов, голям търговец ще стане.

— Ами да, личи си — одобрително проточи пълномощникът, огледа младия дангалак и пак разказа най-подробно за търговските работи.

— Документите носиш ли? — попита го чорбаджията, като гладеше брадата си важно и самодоволно.

— Фактурите, бордерата и сметките са в кантората, в Нижни, но взех дубликата на главната книга.

— Я дай я тук… Седни де…

Пълномощникът продължаваше да стои и да се бърше с карираната си носна кърпа, изпънат стоеше и Прохор. Чорбаджията дълго преглежда книгата и ту вдигаше на челото си, ту смъкваше на носа си златните очила.

— Колко катеричи кожи са продадени?

— Осемдесет и пет хиляди.

— А железария купена ли е? Къде е заприходена?

— Ако обичате, на буква „ж“… моля…

Но ето че дойде Нина, мургава, тъмнокоса, облечена в бяло, с метличина на гърдите.

— Татко, хайде да закусваме. Поръчала съм моруна.

— Сега, сега… А бе, Прохор… Какъв ликьор сте намислили да пиете с нея? Нинка, как се казваше?

— Брудершафт — усмихна се Нина и белите и равни зъби блеснаха.

— Не съм го чувал. Вносен ли е?

— Не, тукашен — сериозно каза Прохор. — Собствено производство.

— Сега, сега… Трябва да напиша едни телеграми. Я седни ти, Проша, по-чевръст си… Пиши, аз ще ти диктувам.

9

Нижни не смая Прохор — град като град, — но панаирното оживление и деловитост го завладяха. Нина прескочи до Историческия музей, който се намираше в крепостната кула, до книжарниците, накупи си книга за миналото на Нижни Новгород и се зарови в тях. А Прохор кръстосваше панаира, отбиваше се в магазини и складове, разпитваше кое колко струва, вписваше в бележника си цени, адреси на фирми, насъбра цял куп ценоразписи и в края на краищата се обърка: какво да купи, а много неща трябваше да купи за бъдещата работа в тайгата, у себе си имаше двайсет и пет хиляди рубли и за близо петдесет хиляди беше дал кожи на Яков Назарич, богаташ е, трябва да купи всичко. Но колко съжаляваше, че нищо не разбира от техника, че няма с кого да се посъветва.

Започна с това, че си купи бастунче със сребърна дръжка във вид на гола, съблазнително извита жена, а на Нина червен чадър с малахитов връх. И вече вървеше през градската градина безгрижно размахвайки бастунчето си и стискайки чадъра под мишница, когато внезапно си помисли: „Бастунчето Нина май няма да го…“ Седна на една пейка, откърти срамотната завъртулка и я прибра в джоба си, а бастунчето запрати в храстите. После отвори чадъра. „Боклук, безвкусица! Червен… Ама че съм глупак!“ И веднага го пласира на безценица на един татарин, впрочем той се пазари с него жестоко и отбиваше от цената по десет копейки.

— Трябва нещо по-солидно.

Стигна с трамвая до главната палата, купи за себе си Мозеров златен часовник, за Нина пръстен с бисер и два елмаза, за Яков Назарич жълт китайски халат с райски птици. И с покупките се запъти пеш към хотела.

Жегата намаляваше. Беше привечер. По Волга започнаха да се запалват червени и бели шамандури. По зелените склонове на брега падаше мек отблясък от залеза. Белите стени на крепостта се розовееха и в лекото було на сивкавия здрач се отдалечаваше, помръкваше панаирният глъч. Прохор вървеше по булеварда.

— Господине, може ли да запаля? — От една пейка се надигна и тръгна към него висока блондинка с бяла рокля и черна шапка.

Прохор издуха пепелта от цигарата си и тракна с токове:

— Имам чест…

Нещо Анфисино имаше в нея: веждите, фигурата, косата, леко раздвоената брадичка, само очите й не бяха същите.

— Господине, знаете ли, много ще ви моля — с напевен ясен глас и полузатворила сините си очи, усмихнато му заговори тя. — Почерпете ме сладолед…

— Довиждане — понадигна той фуражката си и непринудено, макар и с малко забавена крачка, си продължи по пътя.

— Господине, стойте! — звънна подире му.

Прохор се обърна. Разкошната дама бързаше към него.

— Вие сте толкова великолепен! Аз самата ще ви почерпя сладолед. Ще ви почерпя вино. Да вървим да гуляем… Мили! — Тя енергично го хвана под ръка и лачените й обувки засвяткаха по пясъка на булеварда.

— Извинявайте, извинявайте… Ама аз… — слабо се съпротивяваше той. Изпод тъмносинята му дреха отпуснато и жалко се белееше ленената му рубашка, но очите му започнаха да се разпалват.

— Мили, аз съм ви виждала… Аз отдавна ви обичам.

— Къде сте могли да ме видите? Глупости! Извинявайте! Аз не съм свободен… Аз съм свързан.

— Свързан? Ах, това е чудесно! — изви се гласът й, а тя го загледа в очите и тихо се засмя гърлено. — Вие сте моят рицар. И знаете ли къде съм ви виждала? Виждала съм ви в сънищата си. Да, да, да… Милият ми, великолепният ми рицар, моят рицар! — Тя започна да говори припряно, нервно: „Да, да, да“. — Трябва да го омагьоса с гласа си, да го впримчи със страстта си, защото той се опъва, всеки миг може да се изскубне.

— Вие сте сибирец, търговец, нали? Видяхте ли, че знам! Да, да, да… О, мили, мили — и гласът й звучеше досущ като Анфисиния.

— Не, не, абсолютно ми е невъзможно, госпожо… Ами че аз имам годеница — обади се той и все повече пламваше.

— Но вие, уважаеми господине, очевидно ме вземате за проститутка! Засрамете се, засрамете се! — възмутено рече тя и сведе клепачи.

— Не, какво говорите, госпожо! — поде той. — Нищо подобно.

— А знаете ли коя съм? Аз съм графиня Замойска. Да, да, да… Нито дума, нито звук; мъжът ми е ревнив. Ще ви отвлека в моя замък, впрочем не, моят замък е в Краков и там е грохналият ми мъж… А тук разполагам с… как да ви кажа… с една скромна килия… Милият, той е съгласен… Да, да, да?

Прохор се смути.

— Но разберете ме, госпожо графиньо — с отчаяние произнесе той, — аз наистина съм тук с годеницата си… Инак с най-голямо удоволствие… Това например е халат… За Яков Назарич… — Той раздруса пакета и целият се изчерви: все пак пред него стоеше не тунгуска от тайгата, а графиня, самата графиня Замойска… Ама че е идиот, глупак!…

— Халат? За Яков Назарич? Колко е очарователно това! — смееше се тя и въртеше глава.

Прохор погледна седефените й зъби, алената й уста.

— Аз, госпожо графиньо, съм съгласен — каза той басово и се окашля мъжествено.

— Палавник, ах какъв палавник! — въртеше се, трепкаше, разтапяше се графинята. И той самият се въртеше, трепкаше и се разтапяше. „Чудо голямо — решително си помисли той, — дявол да я вземе!“ И за кого се отнасяше това „дявол да я вземе“ — за графинята ли, за Нина ли, или може би за Анфиса — Прохор не го интересуваше. „Дявол да я вземе“.

До късно, чак до към три часа заранта трака със сметалото, задрасква и вписва в книгата Яков Назарич и до към три часа заранта седя с него Нина. „Какво ли е станало с Прохор?“ Със син и червен молив си правеше тя бележки в книжките за нижегородското минало, разглеждаше плана на града, на панаира и накрая чак я заболяха очите.

— Татко, аз ще си легна да спя.

— Къде ли се е запилял пустият му Прохор?

Яков Назарич се потеше, пъшкаше, пиеше московски квас — когато има работа, той е трезвен и строг: нито капчица водка. Ах, проклетото му диване, къде ли е?

Прозорците бяха отворени, едва се полюшваха пердетата, помръдваше ги долитащият откъм Волга ветрец. Улиците бяха тъмни и тихи, само от време на време ще се разсвири някой жандарин, ще се провикне пияница, някакви гуляйджии се приближаваха насам с песен и единият от гласовете май е на Прохор. Якоз Назарич се шмугна под пердето и впери очи в мрака. Гуляйджиите нестройно, с някакво лигаво клокочене в гърлата пееха на два гласа, а третият само приръмжаваше и подвикваше:

— Заради фуста ни заряза!…

Търча по нея ден и но-о-ощ…

— Какво е туй безобразие?! Като си се напил, върви си по пътя!

— Вече няма, господин стражар, чест и почитания!… Мишка е виновен… Мълчи бе, Мишка, дявол да те вземе! Че инак ще спим в дранголника…

Мишка ревна като луд:

— Ден и но-о-о-ощ…

Рязко огласи мрака свирката, чу се ситно топуркане на пияни крака, което изчезна в далечината, заглъхвайки. Яков Назарич затвори прозореца.

— Не, не е той.

От другия прозорец се стрелна зад паравана — само по риза и боса — Нина.

Прохор си дойде след изгрев-слънце без покупките. Перчемът му беше увиснал над намръщеното чело, очите и устните му бяха окрадени, неспокойни, жалки.

— А, Прошенка… Къде беше, соколчето ми? — подигравателно запя Яков Назарич, който се миеше. Той наплюнчи показалец, завря го в солницата на масата и се залови да търка със сол и без това белите си зъби.

— А аз, можете ли да си представите, такава неочаквана случайност… — започна Прохор потиснато, — срещнах вчера един съученик от гимназията…

— Тъй, тъй, тъй… — намигна му Яков Назарич и продължи да движи пръст по зъбите си. — Съученик, а? Хе-хе-хе…

— Та той ме покани у тях, обядвахме, вечеряхме — цедеше Прохор думите и се червеше. — А после заваля дъждец. Затуй останах да преспя при него.

— Дъждец ли? — запитаха едновременно бащата и дъщерята със смях и тъга. — При теб може и да е валяло, ама в нашата губерния капка не падна… Тъй, тъй, тъй…

„Ама че съм подлец, ама че съм негодник! Защо ли лъжа?…“ — с погнуса си помисли Прохор и се отпусна на един стол.

Иззад паравана излезе Нина. Яков Назарич си плакнеше устата: навирил глава и задушавайки се, той бълбукаше като удавник.

— Ниночка. — Прохор отиде при нея, наведе глава. — Добро утро, Ниночка! — И прошепна: — Аз съм негодник… Негодник!…

— Здравей, Прохор — каза тя и вдигна въпросително големите си сиви очи към него. — Кой е този твой приятел? Запознай ме с него… — и скришом от баща си прошепна: — Какво се е случило?

Но Яков Назарич на бърза ръка се прекръсти и седна на масата. Самоварът отдавна изпускаше пара. Чая си изпиха мълчаливо.

— Нинка, я иди да изпратиш тая телеграма по-бързичко… На̀ — каза бащата.

Когато тя излезе, Прохор стана неспокоен, угрижен.

— Яков Назарич. — Той погледна едрия нос на стареца, отмести очи, пак го погледна. — В трамвая ми откраднаха двайсет и пет хиляди.

— Честито — силно се изсекна Яков Назарич.

— Дайте ми, моля ви се, пари назаем.

— Колко искаш?

— Ами малко… Четири-пет хиляди… — Яков Назарич пак се изсекна, замахна с носната си кърпа и шибна една кацнала на масата оса. После извади портфейла си и хвърли под носа на Прохор една стотачка.

— Вие какво, подигравате ли ми се, Яков Назарич? — каза Прохор ядосано; веждите му се сключиха. — В края на краищата аз стока съм ви дал… От моите пари си искам…

— Тя тая е дълга. Първо трябва да продадем стоката — отговори той и се изправи, кръгъл като надут балон.

— Значи, не вярвате на Прохор Громов? — изправи се и Прохор, едър, но гузен.

— На Прохор Громов вярваме — спокойно каза Яков Назарич, — ала на Прошка — не. Заслужаваш, кучи сине, да ти смъкне човек гащите и да те напердаши едно хубавичко: ей тъй, ей тъй, ей тъй!… — Усмихвайки се само с червените си бузи — очите му бяха сърдити, — той замахваше с дясната ръка, въртеше се наляво-надясно. — Ей тъй, ей тъй! — хвърчаха слюнки. После грабна шапката си и само по жилетка изхвръкна навън, но веднага се върна да си вземе сакото, облече го вървешката, ядосвайки се и пръхтейки.

— Дявол да го вземе! — изруга Прохор и отиде до стенното огледало. Жълтеникаво-бледо лице, хлътнали подивели очи. Много го болеше глава, повдигаше му се, краката му трепереха. С какво ли го отрови тая високопоставена дама, графиня Замойска, пищната блондинка? Ха! Графиня Замойска! Мръсница с мръсница, заслужава да я удави човек в някоя вмирисана локва. „Ниночка, Ниночка, колко долен и подъл съм аз!“ Той легна на канапето и нищо не можа да изцеди от паметта си. Въртяха се и подскачаха червени портокали, електрически крушки, цветя, той помни — черпиха се, пи, плюска; помни: танцуваха, въртяха се мутри, рамене, бедра, някой с все сила блъскаше по клавишите на рояла, а може би по главата му, шумеше, грухтеше, трополеше! Ту замлъкне, ту се засили, всичко потъваше в мъгла из мъглата, в облака — тя, примамлива и лека като облак: мили, мили! — а след това двамата отплуват с облака нанякъде. Стая, дантели, вълни от коса, омайващ парфюм — мили, мили, пий! — две-три глътки, въздишка, светкавица — и всичко се изгуби.

— Да — потвърди Прохор, — туй не ти е тайгата!

После някъде на стръмния бряг го събуди един стражар, после църковните камбани забиха, той опипа джобовете си: нито часовника, нито парите — празни.

Цял ден, до обед, болен и оклюмал разглежда с Нина Художествения музей и Преображенската катедрала в крепостта. Нина подробно му обясняваше заслужаващите внимание предмети, молеше се пред всяка старинна икона, пред всяка гробница, а пред гроба на великия син на руската земя — Минин — падна на колене. Прохор разсеяно размахваше ръка, но когато Нина, покланяйки се, го погледнеше крадешком, най-усърдно се кръстеше и правеше поклони. Толкова го е срам от Нина, а тя, сякаш напук, мъчително мълчи.

Когато капнаха от умора, те си купиха грозде и се изкачиха на Гребешок, да си починат. Заволжието и отсрещният бряг на Ока с панаира, селата, църквите на древните манастири, с горите и нивята бяха като на тепсия. Слънчево и неподвижно. Неподвижни са Волга и Ока. Но всичко живее, всичко се движи, тече във времето, ражда се и умира.

— Колко е хубаво и колко тъжно!… — въздъхна тя.

— Нина… — решително заговори Прохор, хвана я за ръката и й разказа всичко от игла до конец. Нина се усмихна горчиво.

— Презираш ли ме? — попита той.

— Ни най-малко.

— Защо?

— Защото те обичам.

Устните на Прохор се разтрепериха; той вече не беше способен да говори. Гледаше я, сякаш тя беше чудотворна икона, а той — разкаял се грешник.

— Само от едно, само от едно ме е страх — натъртено каза тя, — да не би това да ти стане навик.

— О! — извика Прохор и тъкмо отвори уста, за да й се закълне, когато до тях се чу: — „Божичко, виж ти щастлива среща!“ — и сякаш изпод земята пред тях изникна Андрей Андреевич Протасов.

Той беше с бяла униформена куртка със значка на висшист, с бяла инженерска фуражка и носеше претъпкана чанта. Пристигнал тук за три-четири дена по търговски работи. Страшно се радва на срещата, а как е със здравето Яков Назарич? Ходили ли са те на Сибирския кей? Не? Тогава може би ще се разходят заедно с него. Отлично И на гроба на Кулибин ли не са ходили?

— А кой е тоя Кулибин? — попита Прохор.

— О, за вас е необходимо да знаете това — каза инженерът. — Ами че той е бил изобретател, гениален самоук и поради неграмотната си руска гениалност често пъти си е блъскал главата върху неща, които в Европата не само са били бракувани, но и отдавна забравени. Макар че някои от изобретенията му имат стойност, например: яйцевидният часовник; в него и Христос възкръсва, и светии се появяват, и ангели пеят. След тоя часовник Екатерина Втора го сграбчила с белите си ръчички… Има си хас! Наредила да го докарат в Питер, дала му служба, награди, пенсии. Шлейфовете на императриците винаги са дълги и кой друг може да ги поддържа с благоговение, ако не придворните блюдолизци, подмазвачи и гении…

— Колко сте зъл! — каза Нина.

— Ни най-малко. Аз дори и по адрес на Кулибин не искам да кажа нищо лошо. Той е изобретил един великолепен сводов мост, по свои собствени изчисления. И на мен ми се струва, че математическа основа на тия изчисления е било руското „ако е рекъл господ“. Да!… И в тия руски самоуки-гении се отразява цялата клета съдба: или да търсим ключ за отворена врата, или да се блъскаме с глава в скалата. А поетите и побърканите истерици веднага започват да крещят осанна, да съчиняват оди и дитирамби и на гениите, и на целия руски народ: велик народ, богоизбран народ! А в очите на надменна Европа, разбира се, нашето месианство, уж изключителната ни гениалност са глупост, празни приказки!

От пламенните думи на инженера Прохор започна да се оживява и разпалва.

— А виждате ли ей онова пушече, Прохор Петрович?… Ей там, ей там… Знаете ли какво е това? Това са Сормовските заводи. Ние с вас трябва да ги посетим… Там правят параходи, земечерпалки и…

— Параходи? — възкликна Прохор. — Непременно! А и изобщо, Андрей Андреевич, бих искал да си поприказваме с вас…

— На драго сърце.

— Андрей Андреевич — каза Нина, поглеждайки го нежно в живите му очи. — А вие интересувате ли се от стари икони и изобщо от старини?

— Как да не се интересувам. Че аз съм същински иконограф, икономан, ако щете. В Урал имам цяла колекция: фряжки, строгановски, дори една иконка от Андрей Рубльов имам.

— Ах, колко сте щастлив! — каза Нина с въздишка.

— А женен ли сте? — внезапно го попита Прохор начумерен.

— Не.

И два погледа — на Нина и на Прохор — се срещнаха. Третият — бързо ги разсече:

— И няма да се оженя.

10

Панаирът беше към края си. Яков Назарич заостри лекомислено брадата си, подстрига се, купи си сив контешки костюм, пардесю, лилава връзка, ръкавици, бастунче, с една дума — целият се преобрази, подмлади се, дори излишъците от корема си можа да прибере, да ги поеме навътре. И когато тръгнеше да се разхожда, кършеше се някак гъвкаво, весело си подсвиркваше и въртеше във въздуха лъскавото си бастунче.

Прохор беше завладян от делова треска — най-старателно помагаше на Андрей Андреевич, а той му помагаше на него. Заедно ходиха в Сормовските заводи. Прохор реши да си поръча, както го беше посъветвал Протасов, едно малко параходче с мощност двайсет коня, две помпи, парен двигател, части за малка дъскорезница. Впрочем за първоначалното оборудване на златните мини инженер Протасов ще му състави калкулация и Прохор ще трябва да похарчи най-малко трийсет-четирийсет хилядарки.

Без да каже нито дума, Яков Назарич даде на Прохор чек за петдесет хиляди и го потупа по рамото: „Действувай!“

Прохор обикаляше града с файтони: трябва да купи кирки, ломове, мотики, проверяваше какви са цените на двайсет места — трябваха му хем най-хубавите, хем по-евтини, купи две палатки, походни легла, дори една брезентова лодка.

Нина не можа да надвие в себе си изкушението: Андрей Андреевич е такъв познавач на изкуството. От време на време, когато той останеше свободен, посещаваха заедно църкви, близки манастири, той между другото й изнасяше лекции по иконопис и руска архитектура. Дори се канеха да прескочат до Ярославл. Милият, милият Андрей Андреевич!

Прохор отначало се отнасяше към това съвсем равнодушно, после започна да се дразни, а накрая заряза лопатите, кирките и мотиките и се стараеше да не се отделя от Нина.

— Нина, ако заминеш с Протасов за Ярославл, на мен ще ми бъде неприятно.

— Защо?

— Защото ми е неприятно. — Веждите на Прохор трепнаха, трепна и гласът му.

— Нина не е от тях — каза тя двусмислено и внезапно го целуна.

— Ниночка, значи, ме обичаш?!

— А ти какво си мислиш? Да не би да съм графиня Замойска?

Привечер Прохор се прибираше с файтон към хотела. Файтонът беше толкова натоварен със сандъци, денкове и лопати, че той бе навирил крака едва ли не на раменете на файтонджията.

— Отбий по-вдясно-о!…

Насреща му се зададе разкошен файтон. Въз файтона — накривил шапка — Яков Назарич. Той напето беше подпрял лявата си ръка на кръста, а с дясната прегръщаше една хубавица, нежно притиснал рамо до нея като мечок, подпрян на бор. — Ах! — Прохор бързо изви глава. Яков Назарич грабна чадъра на хубавицата и моментално се закри с него.

— Ехе!… — проточи Прохор. — Май че беше графиня Замойска?… — И се изкиска.

— Като че ли ме позна, магарето му с магаре — измънка Яков Назарич, върна чадърчето на красавицата и пак се лепна за нея. — Божичко, колко сте заоблена, мадам. Уж сте без корсет, а нито едно ребърце не мога да напипам. Кълна ви се в честта си!

Хотелската стая на сибирците беше голяма, с три прозореца. Зад тънката стена спеше Прохор. Разговаряха тримата: Андрей Андреевич беше се отбил да си вземе сбогом — утре си тръгва за Урал. В душата на Нина нещо се раздвояваше и тя не знаеше какво: мислите й са като странник на кръстопът. Подръпне едната нишка, после другата. Нишката към сърцето на инженера е златна струна, мелодична и тънка. Нишката към сърцето на Прохор — въже.

А онези двамата говорят. За какво? И защо ли са им тия разговори, когато на раздяла трябва да се мълчи, тържествено и тъжно.

— И така, повтарям ви още веднъж, вашият кораб ще бъде готов напролет. В разглобен вид ще го пренесете до Сибирския басейн, там ще го сглобите и — право към Угрюм-река. Е, аз да си вървя. — Андрей Андреевич взе фуражката си и отиде при Нина, която беше станала.

— Нина Яковлевна! Вие ми доставихте толкова много вълшебни минути, че… Позволете да целуна ръчичките ви…

— Довиждане, довиждане… Ние всички толкова свикнахме с вас, Андрей Андреевич… Мъчно ще ни бъде, когато си заминете. Останете!

Той разпери ръце, съкрушено поклати глава, въздъхна:

— Дългът… работата — и бързо се обърна към Прохор. — А с вас тепърва има да работим!

— Значи, решено е. Постъпвате на служба при мен.

Прохор излезе да го изпрати, Нина долепи чело на прозореца. Бялна се и се загуби в мрака инженер Протасов. За дълго ли? Може би — завинаги.

Нина седеше тъжна в дълбокото кресло, в полутъмния ъгъл. И костюмът й е тъмен. Със сиви, немигащи очи се вглеждаше съсредоточено в бъдещето, нищо не виждаше в него, нищо не можеше да разбере.

Прохор с широки, твърди крачки ходеше от едната стена до другата, сучейки брадичката си; той ту чумереше вежди, ту се усмихваше. Виждаше бъдещето ясно, отчетливо. Още не бяха заглъхнали в ушите му думите на Протасов и жаждата за дейност се беше напрегнала в него като пружина. Да можеше само с повечко пари да разполага в началото, тогава Прохор бързо ще покаже на какво е способен. Баща му надали ще даде много: иска да си поживее с кеф. Но във всеки случай Прохор ще изрита Анфиса: да имаш да вземаш, Анфиса Петровна, сама си печели! Да имаш да вземаш!

— Много се забави Яков Назарич. Защо ли?…

Нина не му отговори. Може би не беше чула въпроса му.

Твърдите крачки на Прохор блъскат като чук по наковалня мълчаливия размисъл на Нина: Андрей и Прохор. Как да постъпи? Разбира се, Прохор е упорит, но той се привързва, захване ли с любов и нежност, Нина може да направи от него каквото си поиска. Ах, какъв смисъл има да мечтае още? Нали тая заран, след като се помоли със сълзи на бога, изтегли иззад иконата на божията майка хартийката, на която беше написала: „Прохор“.

— Ниночка. — Крачките удряха в сърцето й. — Хайде да си поприказваме. Седни на канапето. — Прохор я прегърна през талията. Нина внимателно смъкна ръката му, отмести се. — Ниночка, мила! — Той се преви и гледайки към пода, вкопчи китките на ръцете си като катинар. — Нали не е тайна, че аз трябва да се оженя за теб?

— Не знам — равнодушно и хладно като есенен ветрец проточи тя.

Прохор извърна глава към нея.

— Тъй ли? Защо? Ниночка?!

— Ти не ме обичаш достатъчно. Дори може би никак не ме обичаш…

— Аз?! — Прохор изправи гръб и се подпря с длани на коленете си. — Кой, аз ли?

— Да, ти — полузатвори очи тя. — И освен това… — Тя извърна глава настрани, към посинелия нощен прозорец. — И освен това… Ти си имал работа с много жени: с някаква си Таня, с Анфиса и… вече тук… с тая… Аз също имах един… Може би дори няма да поискаш да ме вземеш… такава…

— Лъжеш?! — Прохор скочи, озъби се гнусливо и стисна юмруци.

А какво ще стане с Нининия капитал? И гордите му делови планове из един път се сплескаха като хлебарка под ток.

— Лъжеш, лъжеш! — потиснато съскаше той и едва се сдържаше да не я удари, да не я оскърби. — Не ти вярвам… Лъжеш…

Нина се обърна към него и каза спокойно:

— Не те лъжа ни най-малко. Върви да си легнеш, помисли, помоли се и утре ще ми кажеш…

— Да се помоля?… Ха-ха!… Богомолка!

Той тропна с крак и два пъти силно сблъска юмруци, нервно извика: „А-а!“ — измъкна носната си кърпа, размаха я несръчно и със заплашителен стон тръгна към своята стаичка, изгърбен, с повдигнати рамене, нещастен, мъничък.

Откъм коридора се чуха пиянски гласове:

— Ей, момче!… Коя беше моята стая?… Пей по-силно? Байраци веят се, открит е па… Ей, Лукич, пригласяй ми!…

Прохор стоеше сред мрака, захлупил лице в носната си кърпа. Разтрепераните ръце на Нина го обгърнаха отзад, тя от сърце го целуна по врата. Но сякаш вятър помете всичко — в стаята вдигаше шум, дереше си гърлото като войник Яков Назарич:

Байраци веят се, открит е панаирът!…

С тълпи площа…

— Ей, Нинка! А Прохор скитосва ли?… Здрасти, здрасти…

Байраци веят се-е-е…

Вкопчан в камината, мучеше нещо и Лука Лукич, пълномощникът.

11

Анфиса беше се наляла, беше станала още по-хубава. Пьотр Данилич е луд по нея. Но Анфиса е същински камък; нито да я пипнеш, нито да я помръднеш — Пьотр Данилич побеля. Проклетницата ли да затрие, той ли да тури край на живота си? Пьотр Данилич пиеше здравата.

Веднъж поканиха Громови в един чифлик да ядат пелмени, стопанинът отказа — болен е, — Маря Кириловна замина сама.

Анфиса се погледна в огледалото, сложи си едни огромни цигански обеци, на главата — небесносин шал с дълги ресни, прекръсти се и тръгна.

„Ех, да става каквото ще!… То се видя, че съдбата ме е приковала за тъмната пътека.“

— Здравей, Петя — каза тя, когато влезе.

Пьотр Данилич се наливаше с водка.

— Махай се! — викна той. — Кръст нося, махай се!…

Анфиса седна. Пьотр Данилич се люлееше отпуснато, гледаше я с присвити очи.

— Ах, виж кой бил… Ти ли си?! Влез. Здравей!… А аз все дяволи виждам. За дявол те взех, макар че си вещица…

Анфиса помълча, после заговори напевно и укоряващо:

— Ах, Пьотр, Пьотр… Хич не се пазиш ти, все пиеш.

Тя се приближи до него и го целуна съчувствено по белокосото слепоочие. Той внезапно се разплака. Сълзите го задавяха, той въртеше глава и виеше.

— А искаш ли — само с една думица човек да те направя?… Искаш ли, Петя?

Пьотр Данилич млъкна и зачака, бършейки сълзите си.

А в съседната стая тайно, скришно слушаше „дяволът“.

— Аз скоро ще умра, Анфиса — каза Пьотр, гълтайки думите. — Зарад теб ще умра.

— Я престани, стегни се!… Какво си се разбързал за гробищата?

— Не, ще умра, ще умра, сърцето ми усеща… — Пьотр Данилич се изправи, въздъхна и започна да яде кисела краставичка. — Веч и на теб ти нямам мерак. Вътре в мен всичко изгоря. Останало е само някое и друго въгленче… — Очите му бяха празни, лишени от мисъл, червени от водката, от сълзите…

Анфиса заскърца с ниските си ботушки към камината, разкърши рамене и отдалеч го попита.

— А искаш ли да ти стана жена, Петя? А?

Пьотр се втренчи в нея, втренчи се и в стаята, където беше „дяволът“.

— Баламосваш ме. Оплиташ ме. Знам, няма да ме излъжеш. Ти си дявол — безволно каза той и си пийна водка. — Дявол си, дявол…

— На̀, виж. Дявол ли съм? — И Анфиса се прекръсти.

— И от дявола си по-страшна. Сигур ще ме посъветваш да убия жена си.

— Не! — бързо изскърца с ниските си ботушки към Пьотр Анфиса. — Не съм от тез, дето си мърсят душата. Ти, Петя, си убиец на жена си. Разведи се, пусни я да си върви: и на двама ви ще олекне. От толкоз време си ми заповтарял: развод, та развод. Хайде де, разведи се човешки… По-бързо решавай. А скришом няма да въртя любов с теб. Тъй да знаеш, старче.

„Дяволът“ в съседната стая изпъшка, подвикна, тръшна един стол.

А когато Анфиса късно през нощта си тръгна, изправи се пред нея дяволът-черкезин, прегради й пътя. Месецът дежуреше в небето, светна на месеца ханджар.

— Туй виждаш ли го? — И твърдият железен нокът на Ибрахим зачука по студената предупреждаваща стомана. — Виждаш ли го, казвам?! Ще ти давам аз на теб едно развод.

Заранта Ибрахим бе повикан от пристава.

Разпитът беше кратък, но внушителен. При думата „Анфиса“ приставът въздъхна и избели очи.

— Това е такова… такова същество… И ти, мерзавецо… Знаеш ли, ако река… Ей! Арестувай го…

А след два часа, когато неизтрезнелият Пьотр Данилич научи за това, приставът получи от него една бележчица — Иля я донесе. Пияните букви подскачаха, редовете се извиваха като овнешки рог, буквите казваха: „Какво те прихваща, дявол неден? Още сега да пуснеш татарина, ако ли не — лично ще дойда да го взема с една тройка. И веднага идвай да пием: коняк, гъбки и всичко според както му е редът. Ще ти кажа една тайна, дяволе неден. Ела.“

След два дена се завърна Маря Кириловна. Малко подир туй специален човек донесе от града телеграма.

„Нина е съгласна да ми стане жена. Нейните родители ни благославят. Ако ти и мама не сте против — телеграфирай Москва Метропол стая трийсет и седма. Зимата ще прекарам тук.“

И Пьотр Данилич, и Маря Кириловна се зарадваха, всеки по своему. Той — че Прохор, след като се ожени, сигурно ще живее не тук, а в града и няма да му пречи. Тя — че ще замине при сина си, ще приеме да бъде дори бавачка, само и само да не е тук, само и само да не й се мярка пред очите оная усойница, ако ли пък не — тогаз ще иде в манастир.

Оседлава Ибрахим верния си Казбек, заминава за града, на стотици версти, да занесе телеграмата-отговор за Москва.

Беше пъстра златна есен. Тайгата се беше умислила, тъгуваше за отминалото лято, боровете тихо си шепнеха. Нивите са ожънати, враните са отлетели, в селските къщи мирише на тазгодишен дъхав хляб. Язди Ибрахим и си мечтае, волно му е на душата. И все за Прохор си мисли. Хубаво прави Прошка, че „мома Куприян“ взема, момата си я бива, не мома — имане. А като се върне Ибрахим, и той ще се ожени за готвачката. Цх, всичко се нарежда по мерак! Да може само да свие сармите на Анфиса, да защити стопанката, хубаво ще си заживеят. Хептен хубаво…

Подава на чиновника телеграмата на стопанина, четливо преписана от Иля Сохатих. Гледа чиновникът — отдолу под текста са надраскани гарги:

„Прошкъ ила си къщи бъркотия някуй трябва да му се свети маслуту. Пиши Ибрахим Оглу. Многу трябваш“.

— Тъй не бива — каза телеграфистът, — стопанинът ти може да се разсърди…

— Мой не се разсърдил… Защо?

— Напиши я тогаз на отделна бланка.

Ибрахим цял час се поти, сумтя, но все пак я преписа и подаде.

— На кого препоръчваш да му се свети маслото? — попита чиновникът.

— Какво ти влиза в работата?… — попита черкезинът и светна с бялото на очите си и белите си зъби. После спокойно: — На кого, на кого?… Ами маслосвет трябва правим…

Той си тръгна за село, радвайки се, че заедно с телеграмата на стопанина Прохор ще получи и неговата. Но смешните гарги останаха тук, в забутаното градче; техният смисъл не прекоси пространството до Москва. Чиновникът беше голям любител на всякакви „куриози“; той например имаше една книга, в която вписваха „за спомен“ имената си по-видните личности: полицейски началници, духовници, учителят Филимонов, ковчежникът, проститутката Хеся от Варшава и други. Чиновникът прибави към тях и Ибрахимовата телеграма като рядък документ. Докато я подшиваше, той се усмихваше с беззъбата си мустаката уста, усмихваше се безгрижно, весело. Не знаеше чиновникът онова, което е скрито във времето, не знаеше — че един ден същите тия гарги ще изплуват на бял свят, ще заговорят, ще млъкнат и ще умрат, след като затворят тайния кръг на предначертанието си.

… И изведнъж нещо прободе сърцето на Анфиса. Боли, боли както боли зъб. Дали не я заболя сърцето защото пое по криволичещата лъжлива пътека и стои на тая тъмна пътека тихата Маря Кириловна, а отзад се чува отмъстителният глас на Прохор, а отстрани съвестта й шепне укорни думи. Съвест, съвест, хората ли са те измислили или господ — и ще млъкнеш ли ти някой път?! А ако наистина съществуваш, защо мъчиш хората и по чия повеля се надигаш преди деянията им: нищо ти няма, живееш си тихо и мирно — и изведнъж ти се стегне сърцето? Заболя я Анфиса сърцето, заболя я и тая болка не престава ни деня, ни нощя.

И сякаш като напук дойде прегърбената баба Патерица, повъртя се насам-натам, намигна й с оцъкленото си бяло око.

— Чу ли, моме? Прохор се е сгодил за една търговска щерка, телеграма е пратил по жицата. Скоро щели да дигат сватба.

— Голяма работа — спокойно й отвърна Анфиса. — Нали е станал за женене. — Спокойно говореше Анфиса, а сърцето й тъй затупка, че очите й заподскачаха и всичко пред нея заигра.

Не, лъже Патерицата, не може да бъде! Отиде, надникна Анфиса в богатската къща на Громови, а там Маря Кириловна лично й изнесе тая страшна, смъртоносна, гибелна телеграма. Заплака Анфиса и Маря Кириловна заплака, прегърнаха се двете и се целунаха. Целувката на майката — радост и спасение, целувката на Анфисините горещи устни — ковчег и тамян. И ако имаше свръхестествена дарба, Маря Кириловна щеше да чуе сподавения стон, който разтърсваше Анфисината душа.

Ето защо я боляло глупавото й женско сърце, ето с каква тояга я цапардоса по главата нейната жестока съдба. „Нейсе!… Още нищо не се знае, ще се преборим!“

И право при Шапошников.

Царския престъпник много го болеше стомах — беше преял попарена от сланата калина, — той лежеше по корем на горещата зидана печка, болеше го и сърцето. Боли и боли, не го отпуща. Какво ще да е това — дали някое тъмно предчувствие, или съвестта му се обажда, предрича му зловеща участ? Съвест, съвест, за какво ли си ти… Глупости, бабини деветини!

Цялата работа е, че трябва да глътне една хубава порция рициново, а след туй да обърне няколко чаши водка…

— Здравей, Червена шапчице, при теб идвам. Чу ли за телеграмата? Утеши ме.

Погледна той от печката измъченото Анфисино лице, разтрепераните й, опечалени ръце.

— Че как да ви утеша, Анфиса Петровна? За да ви утеша, трябва първо нервите ви да укрепя.

Позасмя се Анфиса, погледна го с жална мъка право в очите, в набърченото умно чело, па рече:

— Дай ми кураж, кажи ми, че още не всичко е загубено, че сватбата няма да стане… Или… Чуваш ли, Шапкин? Ще ида при стария, ще си погубя душата. Аз вече съм решила.

Политическият заточеник пъргаво рипна от печката; по лицето, в очите му се чете едва поносима болка — на Анфиса чак и домиля: ангел божи, а не човек е тоя Шапкин, съчувствува й. Още повече се изкриви лицето на заточеника: едва се устисква.

Той хвана дръжката на вратата, целият се сви и каза с отмалял глас:

— Не ходете при стария. Зарежете го. Сама си царувайте.

— Как да царувам? Как да живея?! Когато ми е празно сърцето…

— С труд — сподавено изрече политическият заточеник и прибра журкащия си корем под ребрата.

— Ех, с труд!… Нали ти казах, Шапка, помниш ли — оная вечер? — че в мен живее звяр. Алчен звяр, проклет. Той с малко не се засища… Не, Червена шапчице, свършено е с мене… Край!

— Извинявайте, аз ей сега… — И политическият заточеник хукна навън.

— А пък Прохор няма да се ожени! — викна подире му Анфиса и тропна с крак.

А Пьотр Данилич пие ли, пие: в търбуха му се е завъдил червей, един такъв грамаден червей с червена муцуна: само за пиене пита!

Прохор в Москва обикаля театрите, музеите. И когато по настояване на Нина целуваше мощите на Христовите угодници в древната Успенска катедрала, изведнъж си спомни за Анфиса; ей тъй, без да има защо се сети за нея, някак неочаквано, внезапно. И през целия ден тя стоя пред очите му, а когато си легна да спи, и насън му се яви, нахалницата. Нищо не каза Прохор на Нина, само мислите му малко се пообъркаха: разколеба се в него, в Прохор, любовта към годеницата му и му се дощя да изпрати на безценната Анфиса Петровна любовно писмо.

Писмото си е писмо, а сърцето — сърце. Повлече го сърцето му натам, към нея, в тъмната тайга. Защо? — Не знае. Може би, за да убие Анфиса, може би, за да се слее с нея в един живот, за дълго, завинаги.

И не току-тъй, не без причина, неслучайно се разбуниха мислите му: Анфиса дни и нощи мислеше за него. Седеше тя на брега на своята съдба, хвърляше в океана на участта си алени, кървави късове от своето ограбено сърце и кръг подир кръг, вълна подир вълна, бързо-бързо — за миг, в Москва, по скритите незнайни закони политаха мислите й натам, към него, към онзи московски бряг — и право в сърцето му, там в Москва. И щом вълната залее Прохоровото сърце — то се разиграва, започва да се измъчва и неспирно влече Прохор натам, в тайгата, при нея, при Анфиса — защо? Не знае: може би, за да убие Анфиса, може би — да се слее с нея навеки, завинаги.

Яков Назарич всичко забелязва с опитното си око, затуй стяга здраво юздите, вдига бича и заплашва с него объркалия се бегач.

И като бегач профучава бързотечното време — пух, прах, снежни буци хвърчат изпод копитата на зимата — дай път, студ! От юг насам летят белоклюнести врани…

— Виж сега каква е работата… Само че не реви, не вий.

Сви се сърцето на Маря Кириловна, тя цялата се превърна в слух.

— Значи, тъй… Аз се наговорих с едни хора в града — адвокати им викат, пияници. Мен, значи, ще ме спипат, да речем, в хотелската стая с жена или, да речем, с мома… Отец Ипат ми даде тоя акъл. А после ще се разведем, аз поемам вината, ти си свободна. За когото искаш, за него се жени. Можеш за Илюха, мадам Сохатих ще станеш.

Маря Кириловна плю, после каза:

— Прави каквото искаш, щом от пиене ум не ти е останал, щом си загубил божия образ и подобие. Никакви мъже не ми трябват, при сина си ще ида.

След една седмица — премятат се по снега обезглавени кокошки, квичи свинята. И в казана се варят със стотици пелмени за гостите — Пьотр Данилич е поканил всички селски големци, та чак и Илюха. А за какво ги свиква, думичка не казва, сигурно е намислил някаква изненада. И, разбира се, Анфиса Петровна е на трапезата. Всички са тук, гостоприемният покрив на търговеца приюти всички. Маря Кириловна не се вижда: овдовяла при жив мъж, седи в стаята си, никого не ще да види. Пък и здравето й доста се поразклати: сърцето й започна много да прескача.

Късно вечерта, когато всички се изпонапиха, тържествено, шумно стана Пьотр Данилич — и всички гости станаха; Пьотр Данилич вдигна чаша с вино.

— А пък чуйте защо ви поканих на пелмени, драги гости. Бидейки ние, предвид на неприятностите ни, с жена си Маря Кириловна сме решили да се разведем както му е редът… И понеже в помислите ни бая здраво е пуснала корени една хубавица… — търговецът погледна Анфиса, тя седеше бледа и гледаше с унили очи през гостите към прозореца…

Гостите се разкашляха, засумтяха смутено, нечий стол падна от само себе си, пристава го заболя далака, зави му се свят. Иля Сохатих опули прасешките си очи, седна, пак скочи.

Търговецът обходи всички с щастлив подмладен поглед и изведнъж се начумери, тропна с крак на Илюха:

— Вън! — Стори му се, че Илюха е дявол, че на Илюха му стърчат рога, че Илюха почуква с дяволска опашка по масата. — Вън!!…

Гмурна се Иля Сохатих зад дебелия гръб на пристава — от тоя гръб се вдигаха облаци пара.

Чорбаджията рече:

— И така, за да тегля чертата, заявявам…

Анфиса тихо го прекъсна:

— Не.

Гърбът на пристава угасна, пушекът изчезна, далакът му се успокои, Иля Сохатих подаде глава и изцвили — изкикоти се като жребче. Търговецът зяпна, чашата се изплъзна от премалелите му пръсти, дръпна на пода и шпорите на пристава закачливо звъннаха.

— Не, не, не — каза Анфиса бавно и все така тихо.

— Чудо и половина — задави се свещеникът, отец Ипат.

— Какво-о? — страшно погледна към Анфиса търговецът: от ноздрите, от очите му изскача огън.

И екна Анфисиният глас:

— Не, Петруша! Не! Не! Не!… — Падна Анфиса в креслото, удари се с лакти в масата, затресе се цялата, застена.

В това време, под ясния месец, по синия, огрян от месечината път препускаше керван от три тройки със звънчета: на двете задни тройки са сандъците, багажът, в предната тройка — Прохор, Нина, Яков Назарич Куприянов.

12

Мина се цяла седмица, дойде неделя. Днес е същинска пролет. Слънцето като на шега се вкопчи със зимата в последна схватка. Зимата е победена, лее студени сълзи: навсякъде шуртят капчуци. Капят капчуците по ледените висулки от покривите на снега, в звънливите локви пред портите. От локва на локва, от ручей в ручей бълбукат капчиците — ту изхлипат, ту изгукат — и навсякъде е весело, весело: пролет!

Весело му е на Прохор, весело й е и на Нина Куприянова, разхождат се, слушат капчуците, смеят се радостно: в младата кръв са влезли слънцето и пролетта.

А подир тях — и неизвестно къде, навсякъде — по стъпките им невидима броди Анфиса.

Сърцето на Нина Куприянова е препълнено с любов: радостта й прелива, на Нина й се иска да остане насаме с тая радост.

Свечери се. Нина излезе от портата, тръгна към баира. През сивкавия здрач се белееха калпачето и яката на шубата й. Застана на баира до църквата и тъкмо вдигна глава към бледите звезди, тъкмо даде воля на разнежените си мечти, до нея изникна една тунгуска.

— Бягай, момиче, бягай… — каза тунгуската със страстен предупреждаващ шепот.

Нина я погледна. Облечена от главата до петите с кожи, накичена с гердани и синци, тунгуската стоеше на две крачки от нея; лицето й беше прекрасно.

— Бягай, момиче, бягай… Не го обичай, зарежи го, замини си!… Той друга обича.

И почувствува Нина Куприянова как бялата ръка докосва нейната и в главата й не остава капчица кръв, притъмнява й пред очите.

— Коя си? — смутено изрече Нина.

— Аз съм Синилга…

Плахо погледна Нина тунгуската и й се стори: плава, изгубва се тунгуската по мъгливия въздух, скрива се в страшния сивкав здрач.

Нина бързо си тръгна към къщи. Срещна я Ибрахим.

— Къде сам ходиш? А Прошка къде го?

А в това време Прохор излизаше от къщата на Шапошников: носеше подарък за Нина, чучело на едно малко зверче — катеричка. И тъкмо зави по широката улица — отпреде му застана Анфиса, цялата облечена в тунгуски кожи, с висулки, с мъниста. Тя сложи и двете си ръце на рамото му, усмихна му се право в очите.

Прохор мръдна рамене, отби се наляво — тя надясно. Прохор надясно — тя наляво, — и пак са заедно, очи в очи.

— Махни се, моля ти се, махни се — каза той тихо, безводно, безучастно; чувствуваше как го завладява Анфиса; и за да сложи край, рязко извика, болезнено, отчаяно: — Махни се от пътя ми, Анфиса!… Какво искаш от мен?

И Анфиса се хвърли и впи устни в говорещата му уста. Прохор се отдръпна рязко, събори я в сивкавата лъхаща на пролет пряспа и хукна с огромни крачки. А Анфиса викаше подире му:

— Няма да те оставя да живееш, да знаеш! Ще посегна на живота си, и теб няма да пощадя!…

Тя не ставаше от пряспата, цялата се тресеше. Мъртвата катеричка се тъмнееше на снега с настръхнала опашка, долепила ухо до пряспата, сякаш слушаше сякаш искаше да научи нещо тайно, и позата й с подвити към гърдите лапички беше трогателна. Прохор занесе в къщи само дървената подложка.

Наближаваше годежът. Баба Патерица донесе на Прохор писмо, рече му:

— Ех, момко! Измъчи ти моята хубавица — Анфиса. Барем се ожени по-скоро, па си замини…

Анфиса му пишеше:

„Соколе, соколе!… Какво стана? Умря ли най-свидната ми любов? Я си спомнете, Прохор Петрович, оная наша нощ. Как бухаше бухалът и как ме докара с крилатия си кон черкезинът. Прохор Петрович, соколе, нима всичко си забравил? Нима ще смениш Анфисината любов за някаква си търговска щерка? С какво ти взе ума тя? С богатството си ли? Ама парите ли правят човека щастлив, помислете си само, Прохор Петрович, ангеле мой. Че на теб градска любов ли ти трябва с панделчици, с буклички, учена? Ех, не си такъв ти, соколе! Недей си подрязва бързите криле, ще се каеш. А пък аз, а пък аз тъй бих те обикнала, че свят да ти се завие, без кръв бих останала от любов! Соколе, млад соколе, Прохор Петрович, спомни си за мен. Аз все плача, деня и нощя… И злобата кипи в гърдите ми като смола. Съжали ме.“

Прохор Петрович й написа отговор:

„Анфиса Петровна. Вие сякаш напук се лепите за мен. В края на краищата аз скоро ще се годявам. Умна сте и сърцето ви не е зло. Трябва да разберете, че вече е късно да се връщаме към онуй, дето по никакъв начин не може да се върне. Пък и вие се преструвате, не ме обичате: аз не получих от вас нито едно писмо в отговор, докато бях в тайгата. Вие обичате не мен, а магията си; казвате си: ще го накарам да си строши главата, ще му се присмея и ще го зарежа. Анфиса Петровна, сериозно ви моля — не си правете шеги с мен. Заминете за някъде.“

Подписа се, облегна се назад в креслото, запали цигара. И още нещо. Мина му през ум… Започна да му се върти в ума… Отначало мислите му се препъваха, засичаха — сякаш газеха из дълбока кал, а после се втурнаха, литнаха една през друга, объркани — изведнъж му се зави свят, челото му се покри със студена пот. Грабна перото, огледа се на всички страни — тишина, — добави:

„Анфиса! Вещица, вещица си ти… Не мога да те забравя, Анфиса! Какво правиш с мен? Нима да пратя всичко по дяволите? Анфиса? Аз и женен пак ще те обичам… Аз помня оная нощ и те помня гола… Анфиса! Замини…“

— Може ли?

Прохор пъргаво скри писмото в джоба си. Нина беше по бял пеньоар, с разпусната коса. Светлината в стаята се раздроби: луната обливаше девойката със синкав поток, лампата хвърляше жълти лъчи. Нина стоеше пред Прохор тиха, изправена, същинско привидение.

— Сега бях при Пьотр Данилич — каза тя. — А ти защо си толкова развълнуван? Какво ти е?

— А бе със сърцето ми става нещо… Знам ли го какво…

— Пьотр Данилич ми направи много хубав подарък… Ей го, в кутийката…

— Покажи ми го.

— Не, сега не бива… Чак на сватбата.

Отчуждените, студени очи на Прохор малко по малко се стопляха, но погледът му блуждаеше, променяше се.

— Ти на кого пишеше? Покажи ми.

— Покажи ми подаръка — каза Прохор; кръвта удари в слепоочията му.

— Не мога.

— И аз не мога.

Нина въздъхна, каза му „довиждане“ и си тръгна. Прохор й държа шубата, изпрати я до нейната квартира. На връщане се позабави край Анфисината къща. Пердетата са спуснати, през пролуките отстрани се вижда светлина. Дали да се отбие? Съвсем за малко. Не, не бива.

В къщи той накъса писмото си до нея.

И още една пролетна нощ. Във въздуха се усещаше топлина, пак навсякъде не млъкваха капчуците; цамбурнаха, звънтяха, бълбукаха капките. През тая тъмна топла нощ по покривите мяукаха котараци, в тайгата горският цар си подсвиркваше пролетна мелодийка и бухалът бухаше.

Нина е сама и Маря Кириловна е сама: старците прескочиха до мелницата — сигурно за да си пийнат, натовариха една тройка с мезета и заминаха.

Царският престъпник Шапошников е сам и Анфиса Петровна е сама. Скука. Ибрахим е сам и готвачката Варвара е сама. Иля Сохатих се е запилял някъде.

А бива ли в такава нощ човек да се измъчва от самота? Тъмно е. Дори месецът и звездите са се разбягали някъде: пусто е небето, тихо е във въздуха, само капчуците звънтят, не млъкват.

Маря Кириловна още не си беше легнала. Тя поръбва третата дузина носни кърпички — подаръка за Нина. Лампата е със зелен абажур, под лампата сивият котарак се е свил на кълбо. Чува се скърцане на стъпки.

— Извинявам се, Маря Кириловна — на пръсти се доближи до нея Иля Сохатих. — Пардон, за бога… осмелих се, така да се каже… Как да се изразя…

— Какво искаш?

— Ще си позволя да поседна, нарушавайки вашата скучаеща самота — седна той в креслото. — Ужасно капе на двора, Маря Кириловна. Всички бъчви са преизпълнени с великолепна вода. Ах, каква вода, Маря Кириловна!

Тя го гледаше с кръглите си, добри, нищо неразбиращи очи.

— Ти какво си се издокарал? Чак и обувките ти лачени.

Той внезапно отметна перчема си и опули очи.

— Маря Кириловна!! — извика той толкова силно, че котаракът подскочи. — Маря Кириловна! Влюбен съм във вас до крайна невъзможност… За бога, не ме пъдете, изслушайте ме, за бога… Инак, в случай на отказ, току-виж съм се обесил… Мирси.

— Какви ги приказваш?! — смути се, уплаши се стопанката.

— Маша!… — Продавачът падна на колене пред нея и я налепи цялата с целувки като с лейкопласт.

— Глупак, диване!… — нервно се смееше стопанката. — Пияна мутра, дявол!… Махай се!…

— Кажи ми какво да те правя, Червена шапчице — с дълбок тъжен глас заговори Анфиса. — Искаш ли още чай?

— Каквото искате, това правете с мен, Анфиса Петровна. Ако щете, убийте ме… Сега ми е все едно.

Шапошников беше оклюман, мрачен. Говореше с глух, задгробен глас, заекваше. През последните няколко дена той и външно се беше занемарил, беше се състарил, подивял. Под очите му от честото пиене се бяха появили торбички. И костюмът му беше вехт, оръфан, измачкан.

В очите на Анфиса има жалост и ръката й посяга към гарафата.

— Пий, Шапкин, не тъжи… Ех, Шапкин, Шапкин! И ти си същата стока като другите, и ти за тялото ми мислиш… А!… Какво размахваш ръце?! Не е ли вярно? Душата ми ли те е поблазнила? Песове сте вие, ей тая душа ви трябва… — Тя поривисто подхвана през небесносинята си блузка с длани като с чаши твърдите си гърди и ги раздруса. — Това ви е на вас душата!… На всички, на всички, на всички… Дори и на отец Ипат.

Тя дишаше често, пресекливо и не можеше да се разбере какво блести в очите й — смях или презрение и болка.

— Ех, кучета сте вие! — изразително рече тя и изпи една чашка вишновка.

Шапошников го за сърбя носът; той издърпа от джоба си някаква партенка, бързо я скри, измъкна едно по-чисто парцалче, изсекна се и каза:

— За другите не отговарям. Аз отговарям за себе си. Цялото ми естество: нервите, мозъкът и всеки атом от тялото ми са завладени от вас. Във вас, Анфиса Петровна, необикновено хармонично са съчетани ум, красота и възвишени душевни качества. Само че не всеки може да забележи това…

— Дявол и ангел са съчетани в мен… И нищо друго…

— Не знам, не знам… — тихо каза той. — Не знам, не знам — повтори той по-високо. — Все едно… А аз ви обичам! — извика той.

Извика и готвачката на търговеца, Варварушка, когато се събуди от милувките на Ибрахим, който крадешката се беше примъкнал при нея.

— Тю, да опустееш дано! — измънка тя сънено. — Да знаеш как ме уплаши… Тю!… А бе, клетнико, кога най-сетне ще се покръстиш, дявол немиросан такъв, да ми прости господ?…

След като Прохор й обеща да мълчи, Нина все пак му показа обеците:

— Виж това е смайващо… Колко подхождат на моята брошка.

— Да, действително — каза Прохор, сравнявайки брилянтените обеци — подаръка на Пьотр Данилич — и брилянтената брошка с платинена обкова на Нина.

Куприянови бяха взели под наем една просторна селска къща. Подът е постлан с шарени черги, стените са чисто варосани, от изрисувания таван се полюшваше направеният от някой скитник бял гълъб от дъсчици.

Прохор залости вратата с кукичката и прегърна Нина. Девойката обхвана врата му. Целувайки годеницата си, той каза:

— Можеш ли да ми станеш жена?… Ей сега, в момента?

— Недей така! — отблъсна го Нина. — Как, преди сватбата ли?

— Да, сега.

— За бога, Прохор… Защо ме оскърбяваш?

— Странно.

— Какво странно има в това?

— Ами такова… Вие, градските госпожици, сте все едни монахини, света вода ненапита.

Той започна да ходи нагоре-надолу из стаята. Нина наблюдаваше походката му.

— Ами ако изведнъж те разлюбя? — попита той. — Ще се оженя, а после взема, че те разлюбя…

— Знаеш ли какво? — каза Нина. — Ти защо не ми показа онуй писмо?… На кого пишеше? На нея ли? На Анфиса? И защо не ме запознаеш с тая жена? Защо?

— За какво ти е?

— Искам.

Прохор откопча и пак закопча кавказкия колан на дрехата си и каза замислено:

— После… Някой път… При удобен случай.

— Сега искам.

— Сега ли? Тя отдавна спи.

… Но Анфиса не спеше. Развълнувана, опияняваща, с разпиляна коса, тя стоеше пред замаяния от водката Шапошников и му говореше:

— Какъв си ми пияничък глупчо… Я лягай да спиш…

— Анфиса, Анфиса Петровна — тресеше се Шапошников, събрал длани на гърдите си; по бузите и по брадата му течаха сълзи. — Знам, че не можете да ме обикнете. Убийте ме тогава… Умолявам ви!… Отровете ме, заколете ме!

Той се тръшна по очи на сандъка и започна да вие жално и страшно, с изтънял като на паленце глас:

— Като куче!… Да, да… Като куче ще… пълзя в краката… в краката ви…

На Анфиса също й се доплака. Тя въздъхна дълбоко, очите й бяха пълни с мъка; нежно, гальовно помилва тя превития гръб на Шапошников, каза: „Нищо няма да излезе от тая работа, откажи се“. След това чевръсто го съблече, събу го. Той не се съпротивяваше. Заведе го до своя креват, сложи го да легне, зави го с чист чаршаф, с одеяло.

— Боже мой, боже мой — шепнеше Шапошников, — ама какво става? Сънувам ли, или е истина това?

Той целият трепереше, мускулите на лицето му потрепваха, широкото му, негладко чело беше потно, брадата му се тресеше. Анфиса откачи от иконостаса една малка иконка с шнур.

— На̀ ти Богородицата на всички скърбящи радости — каза тя. — Ти вярваш ли в нея, Шапчице?

— Не, не вярвам…

— Кръсти се, целувай. Тя ще те защити. И цялата ти скръб ще се стопи като восък на огън. — Анфиса окачи иконата на косматите му гърди: каза — Космат си като мечок… Нищо, нищо, бог да те пази!… Спи миличък.

Прекръсти го, намали фитила на лампата и излезе.

Синята й спалня отведнъж осиротя. Мигаше и намигаше червената светлинна в кандилото. Шапошников се почувствува щастливо дете. Цялото му същество потъна в милваща топлина и тиха светлина. А там зад вратата, в съседната стая, синя, лъчезарна, сякаш е родната му майка. И живи, необясними нишки го свързват с нея. Родната му майка говори нещо, приспива го. И му стана тъй хубаво, тъй спокойно на душата: светлинката трепка, бълбукат капките в нощта.

Той се усмихна, затвори очи и загуби съзнание.

13

Яков Назарич беше изпратил Нина у Громови и си говореше с Прохор:

— Виж какво, синко, бъдещи ми зетко… Такива ми ти работи. Значи, за зестра на Нина давам двеста хиляди… Те са в банката, в Москва. Чуваш ли?

— Малко са… Аз се надявах на повече…

— Пфу! — престори се на обиден Яков Назарич и ситно затърча из стаята, като че се търкаляше. Той е с вечното си ленено сако и с валенки. — Малко ли ти се виждат? Дявол да те вземе!…

— За работата ми са малко… За плановете ми.

— И една златна мина отгоре… „Сигурна“ я викат… Малко ли е?!

— Мина щом като давате, добре е.

— И чеизът — вилици, лъжици, сребърни, златни джунджурии, туй са двайсет и пет хиляди и отгоре… Малко ли ти се вижда, дяволе?!

Яков Назарич дотърча, хвана седналия Прохор за яката и започна да го друса:

— Малко ли са? Кажи де, малко ли са?! Ще те удуша, непрокопсанико!

Прохор се разсмя високо и каза:

— Мисля, че стигат… А вие наистина щяхте да ме удушите…

Яков Назарич също се разсмя, целуна Прохор по разделената на прав път коса, тупна го по рамото и каза:

— Хайде сега се разкарвай оттук… Да те няма, да те няма!… Аз си лягам да спя… И Нина я изпъждай по-скоро. Тя сигурно е у вас…

Преизпълнен с радост и кършейки рамене като Анфиса, Прохор тръгна към вратата.

— А сватбата ще я направим в Крайск… Тоест такъв гуляй ще му друснем, че чак на дяволите ще им прилошее! — викна Яков Назарич подир широкия отдалечаващ се гръб.

Вечерта се жълтееше, оградена с черна рамка. Жълта, студена беше ивицата на зарята, чернееше се оголената земя. Прохор не вървеше, а сякаш летеше ниско над земята и крилете му бяха от златни надежди.

Цял час чака Яков Назарич да си дойде Нина. Ама че калпаво момиче: излезе и се запиля. От яд взе да се мие, изми се — няма пешкир на гвоздея. Търси, търси — няма! Трябва да поразрови Нинкиния багаж. Той измъкна куфара на дъщеря си и сърдито го изсипа на пода: задрънчаха, пръснаха се шишенца, ножички, копченца, напръстник. Ами туй какво е? Яков Назарич се наведе и вдигна една непозната нему кожена кутийка.

— Ах! — И дотърчалата девойка се хвърли към баща си. — Татко, недей, недей, остави я!

Още мокрият Яков Назарич безцеремонно отстрани дъщеря си, отвори кутийката, примижа късогледо и я доближи до очите си.

— Откъде го имаш?

— Пьотр Данилич ми ги подари… — Тя с усмивка наблюдаваше лицето на баща си.

— Дай лампата… дай лампата! — викна той пребледнял. — Светни ми!

Обеците засвяткаха, заподскачаха мускулите на лицето му — устата му се разкриви, той трепна.

— Или съм ослепял… — той направи пауза, пое си дъх, — или… полудявам.

— Какво има, татко, кажи ми? — уплаши се Нина. — Да не би да са фалшиви?

Бащата пъшкаше. Скрит гняв разкъсваше гърдите му. И нещо бяло и червено му се мярна пред очите. Стисна зъби. Мокрото му лице из един път изсъхна. Той пъхна кутийката в джоба си и каза развълнува:

— Не, нищо няма… Стори ми се… — наметна шубата и излезе.

Нина се вцепени. Тя беше отпуснала глава и ръце и роклята й с разкошните басти уплашено се издължи, провисна. Завладя я потискащо предчувствие за някаква беда.

Същата тая жълта, обрамчена с черно вечер Анфиса Петровна се беше спотаила край плета, под високата гола топола и причакваше Прохор. Ето че и вечерта почерня, дойде нощта, небето се извеза с едър бисер, а Прохор все го няма. Я колко се забави у изгората си! Ех! Все едно! Анфиса усеща, че орлето няма се измъкне от нейните, Анфисините мрежи. Анфисиното сърце знае, че и всичко вече да е свършило — и в църквата да ги заведат, и венците да им сложат на главите, — баш тогаз ще стане едно нещо, уж нищо работа — ще се провикне Анфиса в църквата: „Прошенка, соколе мил!“ — и ще паднат венците.

Не, тоя път нейното лъжливо, любещо сърце я излъга, изтърва тя Прохор; Прохор разкъса магьосническата невидима верига, сега той е при баща си и му казва:

— Слава богу, слава богу!… Най-сетне. Все си мислех, че моят бъдещ тъст ще иска да ме измами. А сега, тате, на теб ще ти задам едно въпросче, недей ми се сърди.

— Кажи да чуем какво ти е въпросчето — външно разсеяно, по напрегнато попита Пьотр Данилич.

— Колко капитал имаш, тате?

Пред бащата сред жълти вълни преминава образът на Анфиса. Казва бащата:

— На теб какво ти влиза в работата?

Синът гледа баща си втренчено, сърдито. Казва синът:

— Ами как тъй. Повече от две години съм работил. Спечелил съм близо седемдесет хиляди сребърни. Къде са парите?

Жълтите вълни порозовяват, бърчат се, Анфиса плава, занича в очите на бащата, чака отговора му. Бащата се провиква:

— Млад си още да дириш сметка от баща си!… Кучи сине!…

Прохор бързо се привежда над масата, до която седи бащата, горещо диша в челото на баща си и удря с длан по масата:

— Парите!… Парите ми къде са?!

Бащата рипва, розовите вълни се разпиляват, Анфиса изчезва и вместо нея изниква Яков Назарич. Той е блед и целият се тресе.

— Пьотр Данилич, трябва да се разберем по една работа — казва той и кимва на Прохор към вратата.

Разчорлен, Прохор вдига широките си рамене и гордо излиза. Пьотр Данилич се изправя. Яков Назарич му казва:

— Седни. — И затваря хубаво вратата. После също сяда до Пьотр Данилич, шумно се изсеква в карираната си носна кърпа; очите му са червени, объркани. Пьотр Данилич чака. Яков Назарич изважда кожената кутийка, изважда обеците, разклаща ги и пита спокойно:

— Откъде си взел тия обеци?

Пьотр няколко секунди гледа Яков Назарич в очите и казва:

— Купих ги.

— Лъжеш — спокойно му отвръща Яков Назарич, но карираната носна кърпа в ръцете му трепери. — Лъжеш! — повишава той глас, надига вежди и самият се надига.

Пьотр Данилич вижда как гостенинът му с едното рамо напред, с мъка отлепяйки крака, отиде до ъгъла, а в ъгъла му се привижда Анфиса, тъмна, сляла се със сините тапети, очите й святкат. Пьотр вижда: Яков Назарич се връща, Пьотр чува:

— Туй са обеците на покойната ми майка. Да, да…

Пьотр чувствува как косите по собствените му слепоочия щръкват.

— Да, да — повтаря Яков Назарич, той диша като риба на сухо, трудно му е да говори, хваща се с ръка за гърдите. — Значи, баща ми и майка ми ги е убил твоят баща, дядо Данило. Тъй излиза. Аз и на времето подозирах това…

Анфиса се олюля и за миг доплава до Пьотр.

Пьотр Данилич се надигна, изкрещя:

— Прави си сметка на думите!…

— Ах, той се обижда, моля ви се! — сложи ръце на кръста и се озъби подигравателно Яков Назарич.

— С таквиз приказки боя можеш да си изкараш!

— Пфу! — И лицето на Яков Назарич стана мораво. — Пфу!

Дългото писалище само тръгна тежко, наведе се на една страна, прекатуриха се столове, кресла; запращя, огъна се таванът.

— Виж ти къде сме попаднали с дъщеря ми: в разбойническо свърталище!

Пьотр Данилич тропа с юмрук по масата, Пьотр Данилич е вбесен, но краката му отмаляват, той хлътва в креслото и някой му запушва устата с парцал. И всичко се върти, пълзи, огледалата се откачват от стените и играят. Призракът на Анфиса изчезва.

Шумно се втурва Прохор. И — веднага всичко си отива на мястото: масата, столовете, стените, огледалата. Прохор гледа баща си, Яков Назарич. Баща му се е отпуснал на страничната облегалка на креслото, стиснал е глава с длани, очите му са затворени. Яков Назарич целият е някак прекършен; ръцете му са извити, едната нагоре, другата надолу: краката му са подгънати в коленете, петата на десния крак блъска с все сила в пода, от устните му заедно с крясъците хвърчи злобна плюнка, в очите му се чете ярост. Прохор за пръв път видя: на дясната валенка на богаташа на петата има кожена кръпка.

Прохор като зашеметен тръгна към Яков Назарич:

— Какво стана?

— Разбойническо семе!… Махай ми се от очите!!… — изпищя, започна да плюе, нахвърли се върху му с юмруци Яков Назарич и с изненадваща за годините му бързина излезе, влачейки шубата си за ръкава.

Както си стоеше до оголената топола, Анфиса Петровна чу, че съвсем наблизо минаха нечии шляпащи тревожни стъпки, че измърмори един тъмен, нащърбен глас:

— Разбойници с разбойници!… Душевадци!

Анфиса не позна гласа, Анфиса въздъхна дълбоко, обходи с поглед бисерите на нощните небеса и с бавна, замислена походка си тръгна към къщи.

А побеснелият Яков Назарич нахълта в къщата и се нахвърли срещу разплаканата си дъщеря.

— Лука сгазихте ли го, или не сте още! Казвай!…

— Какъв лук, татко?

— Не се прави на светица… Дявол те взел…

14

И всичко някак се размъти, обърка се, излезе от релсите, тръгна наопаки. През цялата тая нощ и през целия следващ ден валя безспирен дъжд. Цялата нощ до съмнало и през деня плака, чупи ръце Нина.

Прохор още от заранта се скри в тайгата без пушка и вървя, без самият да знае накъде, като побъркан. Никаква мисъл не му минаваше през главата и той имаше чувството, че е останал без душа, без тяло, но някакъв чужд и неразбираем човек върви през тайгата, а той, Прохор, го наблюдава отстрани. И му е жал за тоя чуждия, че крачи под дъжда без мисли, без да знае накъде, побъркан, мъртъв.

Пьотр Данилич пак го удари на пиене. Да, вярно. Така си е. Тия обеци той ги беше взел от раклата на баща си, на покойния Данило. И още колко работи имаше в тая старинна ракла, обкована с позеленяла мед, с гравирани плетеници, каквито студът рисува.

Ами сега? Какво ще стане, ако Куприянов, прочутият търговец, рече да го погуби?

— Аз пък няма да признавам — мърмори Пьотр Данилич. — Ще има да взема!… Нека докаже!… Купил съм ги — оттам ги имам.

Маря Кириловна нищо не знае за обеците, за вчерашната гюрултия: беше на гости. Под проливния дъжд, отворила старовремски брезентов чадър, тя се запътва към къщата на Куприянови. Анфиса широко отвори прозореца:

— Ама вие нищо ли не сте чули, Маря Кириловна?

— Не. Какво има?

— Върнете се у вас. Питайте благоверния си.

„Змия! Развратница!“ Но едвам откъсна Маря Кириловна поглед от прекрасното лице на Анфиса: бяло-бяло, розово-розово и едни големи очи, мили и кротки, и косата й сресана на прав път. „Сатана! Вещица!“

Нищо не й отвърна Маря Кириловна, продължи си по пътя и се върна, без да разбере нищо: „Почиват си заповядано ни е никого да не пущаме“.

— Какво е станало, Пьотр? — с кисела, обидена гримаса се приближи тя до мъжа си, тропайки с мокрия чадър. — Какво е станало, а?

Пьотр Данилич си бършеше сълзите и пееше прегракнало:

Главо ле, главо, буйна ле,

докога, главо, ще седиш

на моите, главо, рамене?…

Малко преди да се стъмни, целият окалян, мокър, с угаснали очи се върна от гората Прохор. Панталонът и куртката на рамото му бяха съдрани. В косата, по каскета му имаше борови игли. Той се спря пред чуждата сега порта, помисли малко, после похлопа плахо. Едно куче излая на двора. И се чу гласът на ратая:

— Какво искаш? Прохор Петров, ти ли си? Казано ми е да не те пущам.

Очите на Прохор засвяткаха, но веднага угаснаха като искра на дъжд. Той рече:

— Отключи ми, за бога. Искам само да попитам нещо.

И гласът му не приличаше на неговия, беше умоляващ и тънък. Един прозорец се отвори с трясък. Никого не видя на прозореца Прохор, само чу нечий отровен от злоба прегракнал вик:

— Махай се! Инак ще те надупча с вълчи сачми.

Прозорецът се затръшна. Прохор чу — Нина пищи и плаче. Олюля се душата му. За да не падне, той се подпря с рамо на дирека. И през процепа на портата, пред самия му нос, се показа плик:

— Прохор Петров — шепне през процепа ратаят. — На̀, рече да ти го дам…

Тъмно е. Сигурно към къщи се е запътил Прохор, краката му месят калта и една след друга пламват, угасват клечките: „Прохор, мили…“ Не, няма да може да го прочете, тъмно е.

— Какво стана, Прошенка, ожени ли се? — натрапчиво му шепне на ухото Анфисиният глас. — Взе ли си чистичка, невинно ангелче? Заряза ли вещицата?

Прохор ускорява крачките си, преминава на другата страна на улицата, Анфиса върви по петите му, в ушите му звучи Анфисиният глас:

— Не се бой… Вещицата все едно ще те вземе… ти нали я обичаш?

— Анфиса… Защо тъкмо сега? Тъкмо сега…

— А-а, Прошенка… А-а, приятелчето ми. Няма да се измъкнете… Нито ти, нито баща ти… Аз имам едно таквоз нещо…

— Анфиса… Анфиса Петровна!

И погледите им се срещнаха. Анфисиният — зъл, надменен, и Прохоровият — жалък. Вървяха край стобора, един до друг. А отсреща мигаше една мокра светлинка.

И толкова съблазнително дишаше полуотворената й уста, равните й зъби блестяха от белота, разпалващо мляскаха в калта чевръстите й, лепкави стъпки. Прохор се спря, очи в очи. Между погледите им беше само трепкащата завеса на мрака.

— Добре, Анфиса, кажи какво искаш!

— Теб искам. — Тя задиша бързо, страстно; тя се бореше със себе си, заповядваше на сърцето си, заповядваше на ръцете си, но сърцето силно блъскаше силните й гърди и ръцете й насмалко не литнаха като лебеди към врата на Прохор, но внезапно се отпуснаха, мъртви, изстинали.

— Зарежи я, зарежи я!… Аз всичко знам, Прошенка… Хубав подарък направихте на годеницата, а?…

— А по-нататък? — прошепна Прохор. — Ако не я зарежа? Ако, да речем, се оженя?

— Няма да ти дам, миличък, няма да ти дам! Казвам ти, имам едно такова нещо… Нещо…

— А по-нататък?… — Прохор го тресеше треска, ушите му пищяха.

Анфиса тихо се засмя през нос:

— Ще ви изгорят париците. Каторга ви чака… — И се засмя студено, а после избяга бързо.

Синьо писмо, с молив писано:

„Прохор, мили. Скъпи! Щом се оправи времето, ние си заминаваме. Старият е непреклонен, иска да заведе дело, иска да заяви във вашия град. Но аз не вярвам да направи това, макар че на обеците наистина е гравирано името на баба ми. Старият е със силни очи, забеляза го. Колко ужасно е всичко това! Но какво общо имаме с тази история ти, аз, нашето щастие? Изобщо… Мили, не падай духом! Това изпитание бог ни го изпраща. Не ме забравяй! Аз вярвам, че всичко ще се оправи. Ако не сега, по-късно. Цяла нощ ще се моля за теб, за всички нас.

Твоя Н.

P.S. Не заминавай за тайгата. Чакай телеграма. Ще му се примоля, ще го склоня. Разчитам на влиянието на мама. Н.“

Двама души го четяха. Всъщност четеше само Прохор, а другият му пречеше да чете: кискаше се, мърмореше нещо, размахваше димен воал между жълтата светлина на лампата и синьото писмо.

Горски шумове разпъваха главата на Прохор, звънтяха и ромоляха горски ручеи, сърцето му се стягаше.

При кого да иде? Майка му спи. При баща си няма да отиде. Прохор се съблече, смъкна прогизналото си от дъжда бельо и легна да спи гол. Трепереше. Наметна се с шубата. Започна да го тресе още по-силно. Главата му натежа. Не можеше да разбере в сън ли се унася, или бълнува…

— Кажи де? Кво има?

— Ибрахим, ти ли си?

— Аз съм. Кажи де?

Голотеместият черкезин по червена рубашка, по долни гащи, бос димеше с лулата си, седеше до него на един стол. Чернееха се гъстите му вежди, чернееше се брадата му. Черкезинът беше присвил очи, мислеше си за нещо, гледаше в мозъка, в душата на Прохор. Жълтата лампа стоеше с ръце на кръста, беше нахлупила зеления си калпак до очите и също гледаше Прохоровата душа, също си мислеше, беше се приготвила да слуша за какво ще си приказват хората.

— Кажи ми какво да правя — с горещ, но тих, изморен глас попита Прохор и се разкашля. — Комай само ти ми остана, единствен… Най-верен. Да, Ибрахим… Всичко е свършено… Нина си заминава.

— Свършено, Прошка… Цх!… Язък, Прошка… За момата ми е жал!… За теб ми е жал!…

Лампата слушаше. Хората мълчаха. Лампата слушаше, лампата разбираше за какво мълчат те. Прохор изхлипа и запремига.

— Защо по тайга ходи? Мокър… Болен легнеш…

Черкезинът беше оборил глава. Една пролетна муха се стрелна от тавана, кацна на голото му жълто теме.

— Ще те ухапе — каза Прохор. Дишането му беше горещо, пресекливо.

— Утре банята ще те загреем, с ряпа разтривам, на пара държим.

— Да — каза Прохор. — Посмъкни фитила на лампата, болят ме очите.

Светлинката заподскача, лампата накриви калпак и заигра на едно място, цъкайки с жълтия си език.

Тъмно. Горещо. Столът изскърца. На главата му легна една студена ръка.

— Нейсе, Прошка. Твой млад, аз свой отживял. Недей кахъри… Спи!…

Всичко се преплете, заостри, стана четириъгълно и — кръстове, много кръстове. Мяркаха се жълти прозорци с черни траурни рамки и в ъгъла седеше плешива заря, грейнала, безмълвна. И неугледни хора вдигаха Прохор, караха го да седне, даваха му да пие. Ей го фелдшера Нил Минаич; той е без крака, без труп — ръбеста глава, ръце като върлини, а устата му — един прав процеп. Ей го отец Ипат: „Чудо и половина“ — казва той и го благославя. Кръстът на гърдите му е от огън и расото му пуши. „Температура — казва фелдшерът. — Чудо и половина…“

— Мамо — опитва гласа си Прохор. — Защо се смееш? А къде е Ниночка?

Нина плачеше. И сълзите й бяха като тъпи стрели.

— Нейсе — каза Прохор, — на мен вече нищо не ми трябва.

А после го разглобиха на части, отвинтиха главата му и я прибраха в един стъклен шкаф.

Когато всичко утихна, Прохор стана, отиде до огледалото и се протегна. „Глупаци“ — помисли си той. От огледалото му се усмихваше здрав мургав момък. Прохор го позна. Стана му леко и радостно. Наметна се с хусарската куртка, взе една възглавница, кибрит и на пръсти се запъти към нея, милата, нежната, но вратата на спалнята му е заключена. „Вардят ме, глупаците.“ Прохор отиде до прозореца, хвърли кибрита — тя хвана кибрита, хвърли възглавницата — тя хвана възглавницата, скочи и той. Тя го привлече до гърдите си, целуна го.

— Разболях се — каза той.

Синята й спалня. Жълтата заря е в ъгъла, тиха, плешива, мъртва. А светлинната пред Спасителя е жива. Кимна му червеното пламъче. Спасителят премести погледа си върху него, замисли се. Прохор го мързи да се прекръсти. Прохор каза мързеливо:

— Здравей, господи.

— Здравей, соколе — каза тя.

Двамата едновременно се отпуснаха на пухения креват, под мекия син юрган.

— Искам да спя — каза Прохор. — Искам да спя. Разбира се, че те обичам повече от живота си.

И тя го приспива с горещите си, сладки устни, такава една мила, близка. Зарята се търкулна по пода с трепкащ блясък, седна в краката му, на синия юрган, загърна го с бял облак, започна да му разказва нещо — може би приказка или случка.

15

— Вие какво, да не би всички да сте пощурели? — каза Анфиса на Шапошников. — Пьотр се напил дотам, че изпотрошил всичко у тях, Ибрахим го запрял в хамбара… Приставът ми пише бележчици, обещава, че днес пак щял да намине. Илюха също заплашва, че щял да се обеси. Какво ви става, полудяхте ли?

Шапошников беше навел глава и гледаше Анфиса над очилата си право в очите, в брадичката, в бузите с двете усмихнати трапчинки; той слушаше гласа й, но нищо не разбираше.

— Чуваш ли? Защо мълчиш? Шапка!

— Мисля си… — печално й отвърна той и се почеса под брадичката. Стана, поразходи се, смешен, нисък. Пискюлите на плетения му колан висяха жалко. — Мисля си за вас и за мен. Нашите пътища са различни. И ние сме различни. Вие сте някак трагична, Анфиса Петровна, тоест как да ви го кажа по-просто? Да речем… не знам как… Не мога да съсредоточа мислите си. Тоест след вас постоянно броди някаква мрачна сянка, една такава фатална, ако може да се рече… Та затуй си мисля… Май че зле ще свършите…

— Говори, говори, Червена шапчице, говори… — Анфиса равнодушно трошеше със зъби кедрови орехи, а около устните и край носа й се очертаваха отскорошни бръчки.

— Трябва да се бяга, Анфиса Петровна… Да… Тоест аз… Аз трябва да бягам. Къде? Не знам. По дяволите! Аз вече май говорих с вас на тая тема. Трябва избягам от себе си… — Последните думи той произнесе безсилно и безнадеждно и затвори очи като сънен.

Плътните тъмни пердета в Анфисината светла стая са спуснати. Белите варосани стени са натъжени; те се досещат за нещо, чакат нещо. И огледалото, със струговани колонки върху тоалетната масичка се е навело тревожно напред. В огледалото се отразяват разтревожените несигурни крака на гостенина и бомбетата на износените му ботуши са се вирнали въпросително. Светлината на лампата през небесносиния абажур е полусънна и тайнствена като месечина над гробище.

— Зле е — се отронва в тишината гласът на гостенина. — Както и да го въртиш, все е зле. Кажете ми кого обичате, Анфиса Петровна, силно, истински, не по каприз, а по…

— Прохор.

— Тъй, тъй. И какво ще излезе от тая работа? Разбира се, вие притежавате дяволски чар, но не ми се вярва, че искате да погубите момичето.

— Знам ли какво искам? Смешен си, Шапкин. Утре може теб да поискам. Може завинаги да стана твоя.

— Не, Анфиса Петровна. Вие сте опасна! Вие сте много опасна, Анфиса Петровна! Аз помня оная ваша нощ, когато вие, милата, милата, ми окачихте вашата иконка. Вярвам, че ще ми простите, на мен иконката не ми върши работа и я дадох на моя хазяин; смених я за кило лук. Та така… След оная нощ аз цяла седмица лежах в някаква духовна парализа, гледах тавана и все си мислех. Аз тогава, през оная ваша нощ, бях луд и сега ме е срам. Спомням си, че плаках като последен глупак, унижавах се, пълзях в краката ви. И през същата тая нощ вие отровихте душата ми с убийствена отрова. Защо ви трябва да мъчите така хората? Не завиждам нито на Прохор, нито на Пьотр Данилич. Не е хубаво да си играете така с хората.

— Ами какво да правя бе, проклетнико?! — звънливо, измъчено викна Анфиса и запрати цяла шепа орехи по навъсената брада на гостенина.

Шапошников трепна. Орехите се разсмяха по честия под с весел смях, огледалото му намигна и се разклати, задрямалите стени се изправиха, застанаха бодро като войници, със събрани токове.

Две орехчета се загнездиха в брадата му. Шапошников бавно ги строши със зъби и ги изяде. После се дръпна по-надалеч, до изрисуваната печка в ъгъла, и заговори, заеквайки:

— Вредно е да се вълнува човек — каза той. — Ще си развалите цвета на лицето. Значи, трезво погледнато, редно е да оставите Прохор на мира. А що се отнася до Пьотр Данилич… Аз бих ви посъветвал…

— Плямпай си ти, плямпай!

— На тоя свят съществува някакъв морал. Да. Впрочем за вас това… С една дума, залагате на карта съдбата на Маря Кириловна.

Анфиса се усмихна злобно.

— Я ми кажи, всички царски престъпници ли са като теб? Ама че си теле!

Изгърбен и обиден, с ръце отзад, Шапошников закрачи из стаята, събирайки тъканата шарена черга.

Анфиса седна, обърна се към огледалото, огледалото я погледна в лицето. Лицето на Анфиса е развълнувано, мрачно. Анфиса мълчеше. Шапошников се окашля, седна тихо на един стол. Посегна към купата да си вземе орехи, ръката му размисли, сама се отпусна. Млъкнаха и двамата.

— За обеците чу ли? — попита най-сетне Анфиса огледалото.

— Чух — отговориха стените, брадата, плешивото, набръчкано чело. — Поради давност и тая улика е равна на нула. И е почти невъзможно да се установи фактът на престъплението.

Анфиса се приближи до огледалото, оправи с гребена прическата си.

— А искаш ли да ти покажа едно нещо, една хартийка… Ако, да речем, някой я занесе на прокурора — край на Громови.

Анфиса бръкна в пазвата си и извади вързания за кръста съкровен ключ.

Същата вечер Ибрахим-Оглу влезе в квартирата на Куприянови. Влезе не с присъщата си лека кавказка походка, а тромаво и потиснато, сякаш носеше на гърба си тежък товар. Яков Назарич, изморен и разстроен, седеше на продъненото омазнено канапе и си почиваше. Нина се стягаше за заминаването, прибираше багажа.

— Какво ще кажеш, драги? — попита търговецът.

Черкезинът широко, несръчно се прекръсти към иконите и изведнъж падна в краката на Куприянов.

— Мой убил твой майка, твой баща… Мой! — извика черкезинът с ридаещ глас, вдигна високо вежди, събра длани на гърдите си.

Търговецът не можа да го разбере от първия път и го попита:

— Какво мънкаш? Какво?

— Мой убил твой родител… Мой!

Нина изтърва мелхиоровата захарница и очите й станаха кръгли.

— Ти ли?! — скочи Яков Назарич и си извади ноктите като голям дебел котарак срещу мишка. „Подкупили са го — помисли си той. — Подкупили са го, мерзавците.“

— Лъжеш, куче краставо… Нарочно сам се навираш в каторгата — тихо каза той и лицето му започна да става мораво.

— Каквото искаш прави, господарю… Аз…

— Къде ги уби? Кога? Как изглеждаха те? — тежко тропаше с крак по пода Яков Назарич, скачаше от мястото си, пак сядаше и загръщаше полите на халата си. — Лъжеш, негодник такъв, разбойник с разбойник, каторжник проклет!…

Черкезинът се обърна на колене към предната половина на стаята и разтърсвайки ръка пред иконата, хъркаше гърлено:

— Мой покръстен… Отчето мен миросал… На бог, Иса Кристос!… Аллах!… Божа майка… Аз убил…

Нина беше долепила глава до камината и цялата се тресеше.

— Стани, дявол с дявол, куче!… Върви до вратата, говори… Стой, стой! Говори!

Гласът на черкезина зазвуча като цепната цигулка, като кучешко скимтене:

— Мой от каторгата бягал, тайгата обикалял. Иска яде, няма яде. Гледам — тройка. Кочияш утрепал, старец трепал, баба трепал…

— Как изглеждаха те? С какво бяха облечени? — извика търговецът и се хвана за сърцето.

Ибрахим разтърка със студена длан запотеното си чело, гъстите му черни вежди заподскачаха нагоре-надолу.

— Слушай, господарю… Мой не излъгал… Слушай…

Черкезинът започна да разказва объркано, заеквайки, напрегнато, сякаш си припомняше. Озареното му от вдъхновение лице беше покрито с едри капки жълта пот, въздухът се изтръгваше от гърдите му тежко, със съскане. Яков Назарич, също потен, възбуден, като обезумял грабна щуцера от стената и ритна продължаващия да стои на колене черкезин в гърдите:

— Хайде!… Марш до вратата!…

Нина с писък се втурна към баща си, той я отблъсна грубо. — Махни се!!! — Тя изтича навън.

— Мой не лъгал… Стреляй! Ама право в сърце…

Черкезинът стана от пода, облегна гръб на касата на вратата и затули очи с широката си китка, на която се виждаха разклонените набъбнали вени. Лицето му отведнъж отслабна, увисна, посивя.

Ето че петлето е изтеглено. Още миг — и лудешкият порив ще тласне търговеца към саморазправа, към това обикновено разчистване на сметките в затънтените краища на страната.

Нина тичаше по улицата и викаше отчаяно. Стъпалата пред входа на Громови бързо избарабаниха тревога. Нина се хвърли на гърдите на Маря Кириловна и двете заедно хукнаха обратно. Те бягаха и се кръстеха, бягаха и се кръстеха.

— Ще го убие, ще го убие!… Ох, ще го убие… — едвам изричаше Нина. И когато бяха на три крачки от къщата, там екна изстрел.

— Божичко, уби го!!…

Някъде зловещо зави куче. Беше паднала мъгла. По къщята се мержелееха мътни светлинки.

От вратничката изскочи ратаят.

— Къде се стреля?

И Прохор рипна там, в стаята си, болен и блед.

А бе станало следното. Силите на Яков Назарич му изневериха, той запрати щуцера на пода, петлето само щракна. Яков Назарич трепна от изстрела, седна изнемощял на канапето, до масата. Изведнъж го досрамя от дъщеря му, от самия себе си, от черкезина, от стените. Той беше си наумил само да поиграе известно време ролята на палач, искаше само да помъчи, да сплаши черкезина, но прехвърли мярката, безумно се поддаде на животинския порив, насмалко не окървави ръцете си. Пфу, да му се не види! Колко силен е бесът в безсилния човек! Започна да го боли мазолът на крака, започна да го боли и около сърцето. Тежка мъка налегна търговеца. Той протегна натежалите си, сякаш заболели от водянка крака, опря се с ръце на канапето, с тил в стената, затвори очи; по месестото му, сега мораво лице се стичаше пот. Брадата му подскачаше заедно с разтрепераната челюст; той прехапа долната си устна и простена носово със странен, приличащ на мучене стон.

Когато отвори очи, пред него, пак със събрани на гърдите ръце, стоеше на колене Ибрахим.

— На каторга!… — ожесточено прошепна Яков Назарич.

До Ибрахим стояха на колене Маря Кириловна, Нина, а пред всички — Прохор. Очите на Прохор са трескави, по дясната му буза и слепоочието личат възрозови гънки — току-що е вдигнал глава от възглавницата; облечен е с палто, с калпак, с валенки, а под палтото се виждат долни дрехи.

— Моля ви, много ви моля! — умоляваше Прохор; той беше сложил ръка на мекото коляно на Якоз Назарич и заничаше в светлосините му, мокри, мигащи очи. — Простете на Ибрахим — в тайгата той ми спаси живота. — И когато произнасяше тия прости думи в защита на човек, дълбока ликуваща радост заля сърцето и съзнанието му; всичко засия отпред, наоколо, очите му светеха.

Яков Назарич шумно си пое дъх, надигна се, отиде с несигурни крачки в другата стая. Изсекна се там, излезе и каза, без да поглежда към никого:

— А обеците?

Черкезинът запъшка, удари се по сърцето:

— Мой ги продал на Данило старец. Мой собствен…

Яков Назарич седна, жадно изпи чаша ледена вода.

— Сега нищо няма да ти река, разбойнико. Махай се от тук, мръсник с мръсник! И ти си върви, Маря Кириловна, и ти, Прошка. Идете си… Утре…

Последното събитие из един път отрезви Пьотр Данилич, из един път му възвърна предишната активност, бодрост, съобразителност.

Той прекара цял ден на четири очи с Яков Назарич. Всичко завърши благополучно: потомството на Громови е оправдано, черкезинът е простен, сватбата ще се състои.

Решено бе сватбата да стане в Крайск, през лятото, а вдругиден да се отслужи заупокойна литургия в памет на родителите на търговеца Куприянов, убити от уж неизвестен злодей.

Вечерта, когато си дойде от Куприянови, Пьотр Данилич повика в стаята си черкезина, заключи вратата, почна да се търкаля в краката му, да целува студените му, вмирисани, просмукани с катран ботуши. После извади една банкнота от сто рубли, подаде я на Ибрахим. Черкезинът благодари, ала не прие парите — Иса бог е казал, че трябва да обичаме всички: черкезинът например обича Прошка — ама да не се помисли Пьотр Данилич, че ръцете на Ибрахим са окървавени — не, не, Ибрахим-Оглу не е разбойник.

Болестта на Прохор се засили. Иля Сохатих прескочи до града за доктор. Нина и Маря Кириловна не се отделяха от леглото на болния. Впрочем Маря Кириловна често се отбиваше в стаичката на Ибрахим; влезе, поплаче си, каже:

— Колко си добър, Ибрахимушка! — и пак отиде при Прохор.

Настъпи привиден мир и тишина. И ако не беше болестта на Прохор… Но докторът каза, че няма опасност, силният организъм на младия човек бързо ще я надвие.

За признанието на черкезина пред Яков Назарич никой не знаеше — бяха решили да го държат в пълна тайна.

И в сферата на измамната тишина се отвори простор за всякакви възможности. Предстояха две сватби: на Нина и Прохор и на готвачката Варвара и Ибрахим-Оглу.

И Иля Сохатих хранеше надежди, че ще се бракосъчетае със самата Маря Кириловна — той ще стане богат и знатен, а тая проклета Анфиса нека върви по дяволите!

Изключително с цел да спечели сърцето на Маря Кириловна, той си купи в града фрак, позлатено пенсне, бели ръкавици, износени лачени половинки с панделки и лилави трикотажни наполеонки. Цилиндър в града не се намери, погребално бюро с факлоносци с цилиндри също нямаше, но той все пак можа да си набави тая пленителна принадлежност към тоалета от един предприемчив бръснар, който даваше под наем маскарадни костюми. Освен това не пропусна да купи за Маря Кириловна златен сувенир — пръстенче — и реши да се фотографира във фотото. Той дълго търси пред огледалото черти на снизходителна величавост и строга красота във вулгарното си лице. Фотографира се с пенснето и с цилиндъра. Пенснето беше купено на вехто, не отговаряше на зрението му и при по-дълго носене го заболяваха очите, но Иля Петрович пренебрегна всичко това, само и само да излезе на портрета първокласно.

— Бих искал да приличам на лорд от Америка — изфъфли той, като се стараеше да не мърда устни.

— Замрете! Не мигайте — каза фотографът. — Лордовете носят едноок монокъл за шик. Избършете си, моля ви, устата: в ъгълчетата на устните имате слюнки. Усмихнете се мъничко. Снимам… Готово, Благодаря.

— Мирсим — учтиво се поклони и се надигна от креслото Иля Петрович, небрежно махна пенснето и свали цилиндъра. — Само че, моля ви се, размерът нека е най-големият, с рамка.

Храбрият пристав също си имаше една мечта: на всяка цена да стане любовник, а може би и мъж на очарователната Анфиса. Но как, но как?

Най-сериозно се размечта горе-долу на същата тема и държавният престъпник Шапошников.

Мина вечерта, един ден и една нощ. Клисарят удари голямата камбана, започна траурната извънредна литургия. Нямаше много хора, но всички приятели на Пьотр Данилич бяха налице. Липсваха само Анфиса Петровна Козирева и болният Прохор. Молещите се бяха облечени просто, скромно, делнично. А Иля Петрович Сохатих — с ново тъмнозелено палто, наметнато на раменете, с фрак, с пенсне, в ръцете си държи цилиндъра, на ръката му креп от евтина черна марля. Той самият е намазан с помада, напарфюмиран, понапудрен и леко поначервен; по лицето му блуждае трагична скръб. За особата си избра такова място, че да е пред очите на Маря Кириловна. Когато запяха „со святими упокой“, той като всички падна на колене, прекръсти се благочестиво и закима съкрушено към иконостаса с къдравата си глава. И въпреки всичко не се стърпя любопитната му ръка — Иля Сохатих извади от джобчето на жилетката си прекрасното пръстенче, погледна крадешком сапфирчето; сърцето му сладко примря, Сохатих се обърна, обгърна с поглед умилно-нежното лице на Маря Кириловна, яката й снага, помисли си: „А пък женицата си я бива, ей богу!“ — и започна да обмисля как да връчи на Маря Кириловна подаръка — с най-голяма деликатност, разбира се.

Новопокръстеният Ибрахим се молеше най-отпред, на площадката пред самите царски двери. До края на службата той остана на колене, кръстеше се най-старателно и усърдно блъскаше глава в дъските на пода.

Докато трая панихидата за убитите раби божи Назар и Феврония, никой не плака, просълзи се само отец Ипат, сълзи се долавяха и във възгласите му. Това много трогна молещите се, а приставът предположи в душата си: „Ново расо иска да си изпроси пустата му калимавка.“

Точно тъй излезе. Яков Назарич подари на свещеника за расо петдесет рубли и внесе в църквата три стотачки за вечен помен на родителите си. Не остана по-назад от бъдещия си роднина и Пьотр Данилич Громов: той изпитваше благоговение пред божията десница, задето като по чудо бе отклонила от дома му големия скандал и срам, затуй пожертвува за църквата триста двайсет и пет рубли, с двайсет и пет повече от Яков Назарич.

Нина Яковлевна Куприянова измоли от баща си сто рубли, развали ги на банкноти от по пет и съпровождана от готвачката Варвара, обиколи двайсетте най-бедни къщи в село Медведево, за да раздаде пари на нуждаещите се.

На Ибрахим Нина каза:

— Щом стана жена на Прохор, вие, Ибрахим, ще заемете в дома ни изключително положение. Ще видите. Аз много ще ви пазя. Много, много!

— Госпожице Куприян! Твой око вижда всичко. Вярваш ли ми?

— Вярвам ти. Всичко знам. Разбирам.

— Друго мен не трябва! Мълчи, мълчи. Ибрахимчо също разбира. Цх!… — И трогнатият черкезин започна да целува поривисто ръката на девойката, като докосваше ръката й едновременно и с устни, и с гърбавия си нос.

На другия ден Куприянови, баща и дъщеря, си заминаха от село Медведево.

16

Не! По-добре да не беше идвал тоя лъжовен, страшен месец май.

Други години през май в гъсталаците на тайгата снегът още се държеше, а сега — дори старците не помнят такава чудна пролет, — сега през май е задушно, горещо и бурите трещят една подир друга. Защо ли е така? Тихото село Медведево се разтревожи. Бабичките умуваха, гадаеха, измисляха какви ли не причини. А треперещата Патерица отсече:

— Не е на добро. Чакайте беда, християни!…

Но бедата засега не идваше. Само на селянина Варламов при една буря му изгоря плевникът и тук-таме из тайгата пламнаха пожари.

Пожар обгърна и душата на Пьотр Данилич Громов — гори му душата; гръм удари и сърцето на Маря Кириловна, разтресе се земята под цялата къща на Громови и под Анфиса Петровна се разтресе. Не е на добро, не е на добро. Чакайте беда, християни!

През тия задушни майски нощи държавният престъпник Шапошников все не можеше да заспи. С часове лежеше на коравия си сламеник с ръце под главата и все мислеше, мислеше. Някъде в подсъзнанието му се беше зародила и се утвърждаваше мисълта, че жизненият му път е приключен: всичко, което е трябвало да стори, е сторено. И дори да доживее, ако ще, до сто години, Америка няма да открие, радост на никого няма да донесе, дори личното си щастие няма да може да уреди. Тогава какъв е изобщо смисълът да живее?

И този проклет въпрос — към самия него и към живота — не му даваше мира.

А към всичко това се добави и чувството му към Анфиса. То се забиваше като клин в отслабналия му дух, като кол в гниещо блато, пораждаше ново объркване и болка.

Но това чувство е непреодолимо. За лошо или за добро? И той сам си отговаря: „За лошо“. Но жизненият му път отива стръмно надолу, а спирачките са се изтрили, той няма и криле.

А другарите му живеят, аргатуват на селяните, твърдо понасят всички несгоди на заточението, не скъсват с революционната работа, интересуват се от събитията в страната, четат, организират кръжоци за самообразование, някои дори бягат на свобода.

— А аз какво представлявам?

Да, труден, неразбираем е животът.

В стаята тегне северният бледосив полуздрач. Вълкът, катеричката и животинките с мъртви стъклени очи унило поглеждат през отворения прозорец навън, където е животът, където за мъртвите няма място. Ех, де да имаше жива кръв, а не кълчища в изсъхналите им кожички!

— И аз не съм нищо повече от човешко чучело, натъпкано с дреб — оплакваше се той на вълка, на катеричката, на животинките; в гърдите си усещаше празнота, в мускулите си — болезнена отпуснатост.

Скочи и олюлявайки се, изкривен на една страна, затича из стаята, вдигна от пода лулата си, запали я, пак започна да тича нагоре-надолу. Вълкът му се усмихваше с озъбената си розова уста; вълкът наблюдаваше какво ще стане по-нататък с човека.

Човекът седна до масата, отвори дневника си с дървена, изработена от самия него подвързия, написа три реда, бутна го настрана. Извади последното писмо от един свой приятел, прочете половин страница, захвърли го.

— Ето какво трябва. — Той натопи перото в мастилницата, ръката му започна да изписва мързеливо:

„Драга, безценна ми Анфиса. Чуй, чуй какво ще ти кажа…“

Но с мастило не можеше да се каже, чувството беше зашеметило разума му — и нямаше на света парещи душата думи.

Той със сила задраска написаното и беше готов да задраска заедно с тези думи целия си живот. Да, сега той мъчително реши: за него няма живот без Анфиса. Извади благоговейно изпод възглавницата си небесносинята й блузка (беше си я изпросил за спомен), зарови в леката тъкан рошавата си брада и започна да вдишва и да се наслаждава на въображаемата Анфисина миризма, както умиращите вдишват кислород от стоманена бутилка.

— Не, питам ви аз, защо да е престъпно? — обърна той към една от катеричките оглупялото си лице.

Катеричката не пожела да му отговори; в мънистените й очи заблестяха точки: изгряваше слънцето, изгревът заливаше стаята със светлина.

Шапошников взе една чашка, извади иззад раклата бутилка. Но бутилката беше празна.

Късно една вечер при Шапошников дойде Прохор. Болестта още не беше го отпуснала, но е толкова скучно да се търкаля човек в къщи на кревата!

— Какъв неочакван топлик настана — каза Прохор с отслабнал глас и побърза да седне, блед, измъчен.

Шапошников се беше проснал на леглото, клатеше върха на ботуша си и по навик плюеше без слюнка.

— Вие все така ли си лежите?

— Да, лежа — отговори му след пауза Шапошников. — Лежа и ще лежа, защото няма свобода… Свобода на духа няма…

Прохор се усмихна презрително, натъпка с махорка лулата на Шапошников и я запали.

— А какво е според вас свободата? — замислено попита той, смукна от лулата, разкашля се и я захвърли.

— Свободата ли?… Това е такова състояние на човека… — Шапошников се почеса по врата, мързеливо провеси краката си от леглото, седна. — Първо, трябва да направя уговорката, че абсолютна свобода няма и няма да има. Да, да, няма да има. — Той се залюля напред-назад и се втренчи с мътни очи в гостенина, за да познае кой е пред него. — Прохор Петрович, вие ли сте? Здравейте… Тъмно е… А аз дремех… Тая свещ не е съвсем изгоряла… Запалете я… — Той пак източи врата си като гъсок и се почеса под брадата. — Или тъй: „Всичко ми е позволено, но нищо не бива да ме владее.“ Това са думи на апостол Павел. Сега, какво е свободата изобщо? — питате вие. Чакайте, чакайте!… Политическата свобода например се състои от…

— Не, вие не разбирате какво е свобода — стана Прохор, пак запали лулата, пак се разкашля. — А според мен свободата се крие в две думи: речено-сторено. Без всичките ви усуквания, без каквито и да било „но“…

— Ехе-хе-хе-хе… Не, драги. — И Шапошников с ръце зад гърба, с провлечена походка се защура из стаята. — Не, драги! Свободата не е вятър: хвърча накъдето си искам, раздухвам каквото си искам: пожар — пожар… Аз знам накъде биете вие… Знам, знам, знам. Но имайте предвид, че като реализира своята воля, своето „аз искам“, човек е длъжен все пак да върши това в атмосферата на известен морал…

— А какво е моралът? — И Прохор с две крачки пресече пътя на Шапошников. Той се спря, навири разчорлената си глава и загледа Прохор в болезнено гневното му лице. — Какво е моралът? — пак го попита Прохор. — Измислен ли е от такива като вас, или си съществува, както въздухът? Не, Шапошников… Всеки човек си има своя свобода, всеки човек си има свой морал…

— Да! Но нормите, нормите… Нали е редно да има някакъв минимум?!

— Вървете по дяволите с вашия минимум!…

Блъсната от нервното му рамо врата се разтвори със скърцане:

— Вие самият сте минимум… Пихтия! — и се затръшна силно, разтърсвайки къщата.

Шапошников бързо отвори прозореца и викна в здрача:

— Чакайте, чакайте… Ей, как ви беше името!… Да не сте посмели да обиждате Анфиса Петровна! Знам, знам, знам…

Всичко мълчеше. Една бяла котка се мярна като сиво петно през пътя. На съседната бреза се размърда врана. Тихо е. Няма жива душа. Пък и дали е имало някой при него? Може би и Прохор Петрович не е идвал? Не, не… Ама че глупава работа! Разбира се, че беше тук.

Възбуден, настръхнал, Шапошников излезе на улицата и като притичваше от ъгъл до ъгъл и се озърташе зорко, да не би да го забележи някой, се промъкна до заветната къща.

— Божичко! Какво ти се е случило, Шапчице? Приличаш на излязъл от гроба.

— Все лоши работи, Анфиса… Скъпа моя Анфиса, живот мой! — И Шапошников падна в краката на Анфиса. — Вземи ме, вземи сърцето ми, ума ми… Съжали ме! Стани ми жена или ме смачкай като плужек.

Той плачеше жално, с глас. Тя го накара да стане, настани го на стол. Тресеше се цялата, не знаеше как да се държи, как да утеши това брадато дете, какви думи да му каже. Тя рече:

— Кажи ми какво да те правя, клетнико? Майчице божия, закрилнице, научи ме!… — И Анфиса завъздиша, закръсти се към иконите.

— Ние с теб, Анфиса, можем да заживеем истински живот. Аз искам да те спася, Анфиса, от позор, от много беди… И себе си искам да спася…

— От какво?

Шапошников я погледна с възпалени, безсънни очи, каза:

— От смърт. Ако ли пък не — решил съм да умра, Анфиса. Решил съм твърдо, като честен човек. И те предупреждавам: ако с отказа си убиеш мен — себе си ще убиеш, ако ме спасиш — и ти ще останеш жива. Избирай.

Анфиса също седна. Тя никога не беше виждала Шапошников толкова объркан и странен. Наведе ниско глава, замисли се. И в мислите й пред нея изникна Пьотр Данилич, изникна приставът, изникна Иля продавачът, изникна Шапошников. Но от сърцето й изплува Прохор — и всичко бе пометено като от вълна.

Анфиса вдигна замъгления си унесен поглед към държавния престъпник:

— Чудо голямо!… А я ми кажи как ще живеем ние с теб?

Без да заеква, без да се вълнува, Шапошников й даде красноречив отговор. Нека Анфиса не се плаши, той няма и трийсет и пет години, човек с образование, бъдещето му е осигурено. А докато трае заточението му тук, ще се захване със земеделие — селяните обещават да му дадат парче земя. А освен това е добър ловец, опитен е в препарирането, снабдява с препарати Академията на науките и, разбира се, с него Анфиса няма да умре от глад.

Анфиса го слушаше уж внимателно, присвиваше грешните си очи, напрягаше душата си, стараеше се да отвори сърцето си за ненужните й думи на тоя смазан от съдбата човек. Беше топло, а раменете й потрепваха нервно. Анфиса се гушеше, загръщаше се с пъстрия си шал. От Анфиса лъхаше на водка. И вместо да му даде прям, ясен отговор, тя заговори с тревожен глас:

— Какво ли ще значи, Шапчице, тоя гаден сън? Тия дни го сънувах… Искаш ли да ти го разкажа?

Очите на Шапошников са неспокойни: те пламваха, избледняваха и ставаха мътни. Той каза неясно:

— Аз, разбира се, не вярвам на сънища. Но от известно време насам целият ми живот се превърна в сън. И все чакам: ха да се събудя, ха да се събудя, а не се събуждам… — Той прокара ръка по челото си, попипа брадата си, внимателно погледна протегнатата си длан, попита:

— Кажете ми, Анфиса Петровна, например сега, тук, туй между нас — действителност ли е или сън? Ако е сън, нека той трае по-дълго… Толкова съм изморен. Измъчих се… — Той затвори мъртвите си очи, гласът му беше кух и тих.

Анфиса неочаквано скочи — по лицето й се изписа гримаса на смъртно отчаяние. Тя застена силно.

Шапошников трепна, зяпна, надигна се прегърбено, бавно.

— Страх ме е… Страх ме е!… Върви си… — Тя затули лицето си и крачка по крачка, отстъпвайки заднешката и треперейки, падна на кревата. През сподавените и стонове Шапошников чуваше:

— Шапкин, Шапкин! Несретници сме ние с теб… Гуляйджии, пияници станахме… А искаш ли да умрем заедно? Съгласен ли си?

— Аз искам да живея с теб. Да живея!… И престани да мислиш за това паленце Прохор… — секнеше се, кашляше, подсмърчаше до краката й, разчорлен, страшен, тъжен.

Тя спусна крака от кревата — сините й очи потъмняха, — прегърна го, целуна го по плешивото теме, заскимтя жално и тънко:

— Днес много ми е криво. Усещам, че съм се заблудила. Наближава ми краят. Наближил е вече. Хайде да се отровим!… Имам отрова, ей я… Докажи, че ме обичаш, хайде!…

На вратата се почука силно. Анфиса попита високо:

— Кои е?

— Отвори, Анфиса. Аз съм!

Пьотр Данилич се размина с Шапошников мълчешката, направи се, че не го забелязва. Анфиса заключи вратата подир гостенина си.

Шапошников вървеше по улицата като пиян, спираше се, разперваше ръце, мърмореше несвързано, пак местеше крака в пустотата, опустошен, разнебитен.

Пьотр Данилич погледна жената подозрително, излегна се на канапето.

— Пияна си май?

— Да, пияна съм. — Очите на Анфиса светнаха. — И още ще пия! — изхлипа тя, но веднага се съвзе, спокойно отиде до бюфета, като жадна се нагълта с коняк направо от бутилката.

— Тая гнида за какво се мъкне при теб?

— За каквото и ти.

По лицето на Пьотр Данилич премина тръпка, кутрето на лявата му ръка се отдели от другите пръсти заподскача.

— Лъжеш… Лъжеш… — каза той тихо. — Тоя никаквец идва само да си чеше езика, а аз по работа. Нещо като съвещание. По семеен въпрос, който засяга и теб, и мен.

Беше късно. Капаците бяха затворени, кукувичката изкука единайсет часа.

— Чуй сега: искам по християнски да се оженя за теб — прегракнало каза той, като гледаше настрани.

— Не, Петруша, не. За мен, ако искаш да знаеш, ще се ожени син ти, Прохор.

Пьотр Данилич изпъшка, страшно погледна Анфиса в лицето:

— Ти луда ли си? Или си кьор-кютюк пияна? Прохор си има годеница.

— Туй още не се знае… Всички вие, Громови, сте в ръцете ми. Запомни го, Петенка.

Помълчаха малко. Анфиса се прозина. Прозина се и Пьотр Данилич, той си правеше някакви сметки наум.

— Пък може и за пристава да се омъжа, може и за Шапошников. Ще взема и ще се омъжа за него. Искаш ли, Петя?

— Колко пари искаш да вземеш от мен?

— Всичките, колкото са. Движимото и недвижимото — всичко да стане мое. Тогаз съм съгласна — каза Анфиса със замислен, нерешителен глас, гледайки настрана, сякаш се срамуваше от думите си.

— Значи, за пари искаш да се продадеш?

— Себе си — да. А свободата си ще запазя.

Но тоя път гласът й прозвуча предизвикателно. Тя присви очи и погледна гостенина си пренебрежително и нахално.

Пьотр Данилич наведе глава и започна да тропа с дебелите си мръсни нокти по масата — отначало тихо, после все по-силно, все по-озлобено.

— Не, няма да стане. Знаеш, че половината пари са на сина ми, пък и Маря Кириловна не можем да я оставим на пътя. Туй не ти ли е ясно?

— Е, тогаз сбогом. Какво ще си приказваме на вятъра. Довиждане, Петя, върви си. Искаш ли една чашка за изпроводяк?

— Не пия. Отказах се. И върви по дяволите с твоето пиене. На мен ти ми трябваш!

— А на мен Прохор.

— Анфиса!

— Петя!

Пьотр Данилич се изплю, изсъска през стиснатите си зъби: „Змия си ти“ — и излезе, като тежко си изливаше злобата с токове.

17

От онзи проклет ден, когато се появи в тукашните места Нина Куприянова, Анфиса непрекъснато е в нервно напрежение. „Сега или никога“ — подклаждаше тя волята си, ала не искаше да я съсредоточи в един удар, волята й безволно се разливаше по криволичещите Анфисини пътечки. Тъй ставаше, защото Анфиса нямаше един твърд мерак, тя лековерно залагаше ту на едното, ту на другиго и на най-главния си коз — Прохор Петрович — и накрая все излизаше, че нейната карта навсякъде е бита. И вече няма в живота й такъв човек, който да даде умна опора на мислите й. Едно време Шапошников ставаше за тая работа, сега и него вече не го бива. Не го бива!

Анфиса захвана да пие здравата. Всичко в нея изгоря.

Лъже старецът! Стига да поиска Анфиса — Пьотр Данилич всичко ще направи за нея: сина си ще ограби, ще натири жена си по просия, ще се реши на всяка злина. А ако не поиска старецът с добро, тя знае как да го сплаши, такова нещо ще му каже, че Пьотр ще започне да тича подир Анфиса като послушно паленце, ще върти опашка и ще й се умилква. Впрочем Анфиса ще сплаши по-напред Прохор. За последен път ще изпробва Анфиса силата на своя чар, па по-нататък ще види; сега и тя не знае в каква пропаст ще я блъсне неукротимият и своеволен женски нрав. Ох, стига е отлагала…

Анфиса пи три дена и три нощи. Пи сама. В стаите е тъмно: три дена и три нощи тя не отвори капаците, волна светлина не влезе вътре. Без светлина остана и душата на Анфиса. Оплака, премисли целия си живот. По едно време искаше да посегне на живота си Анфиса, но ръката не се подчиняваше на волята: и ръката, и мозъкът, и сърцето — всяко тегли към себе си, няма опора, няма стопанин, само голото отчаяние седи в къта, а на масата е чашата с водка. Пред иконата има кандило, Анфиса грижливо долива това кандило, неугасимото огънче иска да запали в Анфиса някогашната вяра в бога, в живота — не може: Анфиса няма защо да се моли на бога, Анфиса вече не вярва в живота, Анфиса е умряла. Но не бързайте да погребвате Анфиса! Тя и мъртва е опасна…

Присънват й се странни сънища. Веднъж се събуди: над главата й икона на Богородица, а в краката, залепена за таблата на кревата, стърчи вощеница. Кой ли се е наканил да я погребва? Сигурно насън, сама. С таен страх закачи обратно Богородицата, отлепи вощеницата. Веднъж се събуди: масата постлана с бяла покривка, на масата — самовар без вода, чаши, сладко, хляб. Зачуди се Анфиса: трябва тя да ги е наредила насън. Веднъж се събуди Анфиса: до нея, на един стол, самият Прохор. Анфиса извика.

— Не се бой — каза Прохор. — Не се бойте, Анфиса Петровна. Вижте за какво съм дошъл…

Той стана, стана и Анфиса.

— Сега, сега — каза тя смутено и задъхвайки се, — аз ей сега. Кое време е, нощ или ден?

— Вечер, единайсет часа.

— Прощавайте, постойте малко сам. Аз сегинка — рече Анфиса и излезе.

Прохор пушеше цигара след цигара, дърпаше дълбоко, жадно: организмът му сякаш наваксваше онова, което беше задраскала в нервите му неотдавнашната болест. Все така прекрасна и свежа, влезе Анфиса. Но Прохор забеляза, че очите й са подути, в тънките й вежди се чете страдание, а в лицето й, в гласа й — развълнувана тъга. Тя е облечена със светла скромна рокля, мраморът на ръцете й се показва до раменете, до дясното й рамо е забодена изкуствена камелия. Гъстите й плитки са събрани отзад на навита като бухнал козунак змия. На гърдите й виси златен медальон-сърчице. Прохор знае, че в тоя медальон има кичур от неговата, Прохоровата коса.

— Какво, да ме убиеш ли си дошъл? Само че няма да ме убиеш — аз съм мъртва.

— Стига, Анфиса. По работа идвам. Хайде, сядай.

Но Анфиса не седна. Тя отвори капаците, отвори прозореца към градината: навън наистина беше прозрачно — тиха нощ, на сивото небе се очертаваха едва раззеленилите се дървета. В сънените стаи на Анфиса нахлуваше чист въздух, пламъчето на кандилото трепкаше. Някъде там, зад дърветата, зад покривите, много далеч припламваха мълчаливи отблясъци: дано не започне буря.

Тихо си говореше Анфиса в нощната тишина:

— Заедно ни е писано да живеем, заедно да умрем. Ако ти отделно заживееш, соколе, значи — аз съм мъртва.

— Стига си дрънкала глупости, Анфиса…

Бяла, развълнувана, тя стоеше на три крачки от Прохор, от затворените й очи течаха сълзи.

Прохор стана, въздъхна, поразходи се с широки крачки, седна до отворения прозорец, Анфиса се обърна към него, тогава той ядосано се премести на канапето, към печката. Студените му ръце се покриха с лепкава пот, устата му съхнеше.

— Аз никога няма да ти позволя да ограбваш баща ми и да правиш майка ми нещастна. Парите, които държи баща ми, не са негови, а мои: аз съм ги спечелил. Баща ми като стар глупак, тая заран се разлигави, разхленчи се и дълго ми разказва за вашия разговор. Та искам да ви предупредя, Анфиса Петровна, никакъв развод и никаква сватба няма да ви огрее. Инак… Дайте ми чашка коняк. Много съм отпаднал. — Той се подпря с лакът на масата и притисна длан към слепоочието си. Бледостта се разливаше по лицето му, светлината на лампата ожълтяваше, изостряше носа и бузите му.

И щом изпи парливата чашка, щом гаврътна гъстата ароматна вишновка, в лицето му грейна живот, упоритата стегната гънка между веждите му омекна. Но сърцето му не можеше да омекне, сърцето му беше намразило Анфиса завинаги.

— Анфиса, аз и сега те обичам — каза той с озлобения си ум. В тъмните очи на Прохор се криеше коварство, но блуждаещият поглед на Анфиса тоя път не можа да долови нищо; Анфиса веднага му повярва, хвърли се на врата му.

— Обичаш ли ме? Наистина ли ме обичаш?!

— Да, да, да. Само че ме изслушай, моля ти се — студено я целуна, студено я настани до себе си той. — Слушай.

Но къде ти ще слуша тя, когато въздух не й достига и кръвта се блъска на вълни в жилите й. Прохор говореше тихо, но отсечено и смучеше коняка.

— Значи, всичко ще се оправи… Само че ти недей пречи на нашата сватба, изобщо не ни пречи да живеем. А аз никога няма да те забравя, Анфиса… Ще те обичам тайно.

Тия думи поразиха Анфиса като гръм. И първият тътен отекна някъде там, в далечината.

— Тъ-ъ-ъй — проточи Анфиса и гласът й, тласкан от силните удари на сърцето, излизаше на вълни. — Тъй, тъй, тъй… Туй се вика любов! Благодарим ти за такава любов. Ама чуй… — Тя стана и ноздрите й се разшириха: дишането й изхвърчаше с шум. Очите й блеснаха като светкавица към млъкналия Прохор.

— Жени се, мойто момче, жени се. — Тя сега говореше със звънлив глас, изправена на пръсти и отметнала глава назад. — Жени се, пък аз ще се омъжа за баща ти и все едно ще те погубя с моята любов. Все едно… Ех, момче младо!… Не ме познаваш. Ако ти си ме сменил за някаква богородица, аз пък, соколе, за никого няма да те сменя… Ще видиш!

Тя грабна бутилката с коняка и отпи няколко глътки направо от гърлото й. Навън се разшумяха дърветата, в стаята повея ветрец.

— Гледай — рече тя и смъкна кръста от гърдите си, — гледай, до кръста е вързано ключенце, туй ключенце е от едно скришно ковчеже, а в ковчежето има нещичко. Когато слугувах на дядо ти, на Данило, бог да го прости, когато му шетах, бях още малка тогава, той ми подари една гривничка. А на гривничката някакви буквички личат. Някакви… Ха-ха!… Показвах туй нещо на един умен човек, тук живее тоя човек, образован е и умът му сече. И още една бележчица му показвах, на дядо ти Данило в кованото ковчеже я намерих — всички убити са изредени, дядо ти и деня, и нощя ги поменаваше в молитвите си. Точно тъй е написано — „убити от мен…“ Чуваш ли? И излиза, че не Ибрахим е убиец, вие сте убийци, дядо ти Данило е долен убиец, главорез. И цялата вина върху вас ще падне, Прошенка… — Анфиса говореше безкрайно сладникаво, напевно и макар че в гласа й не се долавяше заплаха и очите й се усмихваха, от вътрешната сила на тия думи Прохор го достраша.

— Е?! — наблегна той с гласа си, опитвайки се да сплаши Анфиса и да победи в себе си сложното чувство на погнуса и страх от нея.

Тя седна до него, с явно престорена закачливост помилва косата му, надникна в очите му и подигравателно изгука:

— Такива ми ти работи, Прошенка, което искаш си избери: или се жени за мен, или — при прокурора. Ще ви съдят, ще станете за резил — и ще ви вземат всичкото богатство. — Тя го прегърна и с жесток блясък в очите жадно го целуна по устните.

Прохор не беше в състояние да се съпротивлява: конякът бе го хванал, той целият се беше отпуснал.

— И друга вратичка. Хем каква ти вратичка, то си е баш най-широка порта: ще пратя на Куприянови телеграма и лично ще замина при тях да разтуря сватбата ви с момата.

Прохор треска го тресеше. Анфиса също трепереше. Тракайки със зъби, Прохор попита:

— А ковчежето къде е?

— Ковчежето ей го там, а ключето е тук…

Анфиса неочаквано се отдръпна от Прохор: погледна го изпитателно и люто в пламналите от решителност очи, бързо стана. Прохор скочи, сграбчи Анфиса за ръцете под раменете, повали я на изпращялата маса.

— Гривната! Ключа!…

Без да открехва устни, Анфиса се засмя през нос. Прохор трескаво издърпа верижката с ключа, втурна се към кревата, измъкна изпод възглавницата кованото ковчеже. Анфиса се стрелна като звяр към него изотзад и се вкопчи със силните си ръце в гърлото му. Прохор се изскубна, можа да притисне Анфиса и двамата, злобни, безумни, се заборичкаха по широкия креват. Прохор започна да я души яростно, забил коляно в гърдите й. Анфиса взе да хърка. Напрегнала всичките си сили, тя го отхвърли от себе си и като вълчица, с писък го ухапа за ръката. В схватката те и двамата паднаха от кревата, търкаляха се по пода, пъшкаха, ругаеха, съскаха като змии. Размириса се на пот. Пияният Прохор се задъхваше, изнемогваше. От ухапания му пръст течеше кръв. Анфиса в неудържим припадък му драскаше лицето, разкъсаната й рокля също се изцапа с кръв. Тя издебна подходящ момент и се хвърли като степна вълчица, възседна Прохор, здраво стисна ръцете му, падна с гърди на неговите гърди, затвори очи и започна да го целува лудешки, повтаряйки през стон:

— Соколе, соколе мой!… Помниш ли оная нощ соколе?…

— Вещица си ти!… Проклетница!… — заедно с кръвта изплюваше Прохор черните думи.

Тя гъвкаво, като змия на опашката си, се надигна изскърца със зъби и с все сила зашлеви Прохор. И в същия този миг, едновременно с плесницата, заедно с ослепителната светкавица рязко, наблизо отекна силна гръмотевица. Анфиса, цялата раздърпана, подивяла скочи, започна да се кръсти и падна на канапето.

Навън рукна проливен дъжд. И рукнаха Анфисините сълзи.

С безкрайно отчаяние зарида Анфиса с глас. Прохор, олюлявайки се, затвори прозореца, започна да вдига прекатурените столове, вдигна два Анфисини фуркета и гребенчето й. Всичките му движения бяха като на автомат, лицето му беше мъчително бледо, безумно. На вратата някой чукаше припряно.

— Кой е? — озлобено викна Прохор.

— Прошенка, ти ли си, а? Отключи по-бързо.

Мокра до кости, жалка, влезе Маря Кириловна.

— Побърках се да те търся. Баща ти те вика…

Силна гръмотевица пак разтърси цялата къща.

18

На другия ден, заранта, се получи писмо от Нина:

„Пристигнахме на втория ден от страстната седмица. Из пътя увещах тате. Той изцяло прощава на Ибрахим. Всичко е забравено. На мама, разбира се, татко не каза нито дума. Мама се радва на сватбата ни, тя много те обича, благославя те. Кажи много здраве на нашия избавител Ибрахим…“

Прохор прочете това начало на писмото, замисли се. Ухапаният пръст го болеше, Маря Кириловна беше му направила на пръста компрес от брезови пъпки, киснати във водка. Влезе баща му, погледна издрасканото лице на сина си, седна мълчешката. Синът започна да се преобува с високи ботуши.

— Как мислиш? — попита бащата. — На какво мнение си? Тя заплашва. Можем да си имаме големи неприятности. Тя е опасна. Не знае човек какво може да й скимне. А ти вземаш богата, и без друго ще си червив с пари. Откажи се от нашето имущество, позволи ми да припиша всичко на Анфиса…

— А мама? — Втренчи се Прохор в лицето на баща си; устните му потрепваха, един мускул на слепоочието му подскачаше.

Бащата прокара пръсти по брадата си, каза:

— Какво й е на майка ти? Все някак ще кара. Ти можеш да я прибереш. Че инак лошо ни се пише. Анфиса ще направи някоя беля.

Прохор видя през прозореца: баба Патерица се крие между дърветата, с резки движения на ръката си настойчиво го вика.

— Почакай малко — каза Прохор на баща си и бързо излезе в градината.

Баща му тъкмо беше прочел първите редове на сложеното на масата писмо от Нина, когато в стаята се втурна Прохор: грабна връхната си дреха, каскета си, изтича навън, към конюшнята, пъргаво оседла коня и препусна като вихър.

До първата пощенска станция — трийсет и пет версти — той препуска точно един час.

— Коне — викна Прохор в станционния двор. — Тройка, най-буйните. На кочияша една рубла почерпушка… Шибай! Не ги жали!… Ако им стане нещо, аз отговарям.

И чак близо до третата станция, оплескан от главата до петите с кал, той настигна Анфиса. Едва я позна. Лицето на Анфиса е сиво, изморено, упоритите й устни са стиснати здраво. Облечена е скромно, с голяма синя забрадка. До нея седи учителят от село Медведево, охтичавият, изгърбен, мършав Пантелеймон Рошчин.

— Добра стига, Анфиса Петровна! Добър ден!

Кочияшите спряха конете. Впрягът на Прохор беше покрит с бяла пяна, конете се олюляваха.

— Анфиса Петровна — учтиво я повика Прохор. — Заповядайте за малко. Да си кажем две думи.

Анфиса се спогледа с учителя, мълком се измъкна от файтона и тръгна бавно с Прохор по зелената ливада. Учителят се изхили двусмислено подире й и започна да пали лулата си.

— Тате приема всичките ви условия, Анфиса Петровна.

— За мен това е малко.

— Той ще ви припише всичко движимо и недвижимо ще сложи в банката на ваше име всичките пари…

— Малко.

— Ще се разведе с майка ми и ще се ожени за вас.

— Малко, малко…

— Аз ви обещавам любовта си…

Анфиса се спря, устните й се разтвориха, за да викнат злобно или да простенат от болка. Но тя само въздъхна и рече:

— Мъчителю мой!… Ах, какъв мъчител си ти, Прошенка!

Сърцето на Прохор изтръпна. Той се олюля.

Тя го обгърна с омагьосващия поглед на печалните си очи, обърна се рязко, подвикна му през рамо:

— Сбогом — и тръгна с бърза, решителна крачка към файтона.

— Анфиса, Анфиса, стой!… Последна дума!…

В гласа му се долавяше отчаяна уплаха. Тя се спря, от очите й закапаха едри сълзи.

— Знаех си, че ще ме повикаш. — Тя до болка прехапа устни, за да не извика, обърна се боязливо към конете: кочияшите оправяха хамутите; мрачно превит, учителят седеше с гръб към нея.

Анфиса изхлипа, хвърли се на врата на развълнувания Прохор, зашепна:

— Мълчи, мълчи. Знам, че ме обичаш… Нали съм вещица… Значи, отричаш се от Нинка?

— Отричам се.

— Значи, мой си?

— Твой съм, Анфиса.

— За цял живот?

— Да, да.

— Нали не лъжеш?

— Кълна ти се!

За няколко мига Анфиса потъна в замислено мълчание.

Но ето че прекрасното й лице отведнъж озари като слънце обаятелна усмивка. Земята под Прохоровите крака из един път се разтърси, горещата светлина на любовта озари и неговото сърце.

„Ами сега, ами сега какво ще стане?!“ — мислено възкликна клетият Прохор, напълно зашеметен и от вътрешната болка, и от внезапно надигналото се в него предишно болезнено остро чувство към Анфиса.

Анфиса отказа да се връща без учителя. Прохор веднага разбра причината: „Страхува се да не й отнема документчето“, — но премълча. На връщане и тримата пътуваха заедно: Анфиса седеше до учителя, Прохор караше конете. Отзад се тътреше файтонът с кочияшите. Кочияшите безгрижно пееха с цяло гърло:

В края роден отдалеко

сокол ясен долетя,

на топола кацна леко,

с клони го прегърна тя.

Пристигнаха си късно вечерта. На раздяла Прохор каза на своята Анфиса с виновен, трогателен глас:

— Кажи ми какво да правя сега! Какъв подлец станах заради теб… Анфиса, любима моя Анфиса, мила. Както и да е! Слушай… Утре или другиден през нощта ме чакай… Седи до прозореца и ме чакай… Сбогом, сбогом, Анфиса. — После затули лице с ръка и си тръгна. — Сбого-ом…

У тях още не спяха. Маря Кириловна си приказваше с Ибрахим, оплакваше му се, очакваше помощ от него.

— Не се ядосвай, Маря… Прошка аз ще го отучим да ходи при Анфис… Мой се наема. Мой знае някой работа. Приставът ще ожени за Анфис. Приставът всякой ден, всякой ден нагоре-надолу при Анфис.

Прохор се прибра в стаята си и се заключи. Стаята му се беше умирисала на лекарства.

Не спеше в къщата си и Шапошников. Идеше буря. Той се страхува от бурята. По време на буря обикновено слиза в мазето и седи там меланхолично върху картофите. От бурята взе да се плаши отскоро, едва през сегашния, изпълнен с гръмотевици месец май.

Но бурята е още далеч и Шапошников повежда в стаичката си разговор с вълка.

— Лупус проклет си ти и нищо повече. Да не мислиш, че си вълк? Нищо подобно. Ти си лупус. Хомо хомини лупус ест[1]. Чувал ли си? Глупости! А според мен човек за човека е Анфиса… Да, да. Помисли си и ще видиш, че е така…

Вълкът, катеричките и животинките го слушаха внимателно. Вълкът въртеше опашка, две катерички си подсвиркваха.

„Иде“ — каза една катеричка.

— Кой иде? — попита Шапошников.

„Хазаинът иде.“

Хазаинът донесе една кана домашна бира.

— На, да я опиташ… Много силна стана!… Ти напоследък какво си се умислил? Гледай да не се побъркаш, момче… Току-виж… С такива като вас стават тия работи.

Вълкът, катеричките и другите животинки се засмяха.

Страхуваше се от бурята и отец Ипат: миналото лято, точно на връх свети Илия, в полето го опърли една гръмотевица: той дълго не чуваше добре с лявото ухо.

Приставът не се страхуваше от бурята, но от жена си се страхуваше повече, отколкото от чума. И тая нощ у тях пак избухна скандал. Съпругата запокити по пристава всичките си обувки, пантофи, ботушки, маши за къдрене и не можа да го улучи нито веднъж. И ето че заедно с ругатните към пристава полетя една огромна възглавница. Приставът и тоя път ловко се извъртя, възглавницата меко помете от писалището всички предмети. Мастилницата се преобърна надолу с коремчето, заля с червена кръв черновата на проекта:

„Най-смирено прошение до негово преосвещенство епископ Андроний по следните пунктове:

Пункт първи. Бидейки нещастен в семейния си живот вследствие пълното отсъствие на каквито и да било способности на законната ми съпруга Мелания Прокофиевна за детераждане, дължащо се на силния задух и затлъстяване на всички вътрешни органи (тук прилагам медицинска бележка от фелдшера Спиглазов) и предвид…“

Тук ръкописът се прекъсваше, перото беше изобразило свинска опашчица — очевидно точно на това място покрай ухото на пристава беше прелетял отмъстителният пантоф, а най-вероятно беше някоя тежка плесница да е опорочила високоблагородната, но свикнала със семейните шамари буза на пристава. Разбира се, че е така. Приставът е пишел, жена му се е промъкнала, прочела е въпросното ръкописно блудство и ето че дясната буза на пристава гори, горят очите на разярената мастодонтоподобна съпруга.

Впрочем така ли е, или не е така, но „човек за човека е Анфиса“ си остава.

Редно е да кажем две думи и за Иля Петрович Сохатих. Но ще отложим приказките за него до утре.

А утрешният ден е слънчев. Сълзливото небе най-сетне престана да се цупи; денят сияеше тържествено, жълти пеперуди прехвръкваха, пееха скорци.

Заранта пред къщата на Громови спря конник. От съседното село, на около шейсет версти оттук, бяха проводили специален човек да повика Маря Кириловна. Беше се разболяла тежко родната й сестра, вечерта попът щял да я миропомазва, да я причастява. И Маря Кириловна замина, понесла със себе си тройна мъка. Първата й мъка беше Прохор и Анфиса, втората й мъка — Анфиса и мъжът й, а сега господ и трето изпитание й изпрати — сестрата.

Прохор се канеше да излиза: пушката, ловджийската чанта, кучката Мирта.

— Е, какво стана? — посрещна сина си бащата.

— Ах, нищо не знам. Не бързай… Остави ме първо да дойда на себе си… — ядосано му каза Прохор и без да се спира, додаде на себе си: — От вашите разправии човек като нищо може да си тегли куршума.

Той взе със себе си продавача Иля Сохатих и тръгна по реката да обучава младото, излизащо за пръв път на лов куче. Прохор го беше страх да остане сам: в душата му е бъркотия, хаос, иде му да тръгне нанякъде, само да е по-далеч, колкото може по-надалеч, да забрави всичко. Сърцето му прескачаше, ту замираше и спираше да бие, ту усилено чукаше по мозъка, по слепоочията му. Краката му стъпваха несигурно. Прохор залиташе, виеше му се свят. Той отвинти капачката на манерката си, пийна си водка, плю: беше започнало да му се повдига. Почерпи с водка и продавача, Иля Сохатих тракна с токове, каза:

— За вашето скъпоценно! В чест на слънчевото време… Адю!

Прохор му наля още една чашка.

— За здравето на вашата годеница, на живописната хубавица Нина Яковлевна!… Адю повторно!

Вулгарните думи накараха Прохор да се намръщи.

В това време Пьотр Данилич отиде у Анфисини. Чука, хлопа, никой не му отвори. Запъти се към къщата на свещеника. Отец Ипат преглеждаше кошерите.

— Да ти е честито хубавото време, попе. Благослови отче.

Отец Ипат намести вехтата си, избеляла калимавка благослови търговеца, каза:

— То времето само наглед е хубаво, не му вярвай. Времето е лошо.

Търговецът посочи с ръка слънцето. Отец Ипат го поведе към хамбара:

— На̀, виж.

Над вратата на хамбара е закована издялкана борова клечка във вид на буквата игрек, чаталеста.

— На̀, виж: тоз инструмент предсказва като стрелабия, по-сигурно от барометър. Дебелата клечка е закована, а израстъкът се мърда: ако е сухо, приближава се до клечката, ако ще се разваля времето — отдалечава се. Вчера ей тъй стоеше, а сега пак е тръгнал надолу. Ще вали дъжд.

— Отец Ипат! Трябва да действуваме — промени темата на разговора Пьотр Данилич, на подпухналото му лице е изписано нетърпение. — Струва ми се, че Анфиса е съгласна. Моята ще я кандърдисам, а ако не вземе от дума — ще я сплаша. Я виж как гласят законите…

— Ела, ела — каза отец Ипат и без да се спира, натъпка в кончова на ботуша си излезлия крачол — Само че защо ти трябва, не е хубаво, хич не е хубаво, чак срамотно е. Като духовен баща ти го казвам. Откажи се! Честна дума, а…

— Като не щеш, в града и по-кадърни хора ще намеря. Сбогом!

— Чакай де, чакай… Успокой се първо.

[1] Човек за човека е вълк (лат.). ↑

19

Наближаваше вечерта, а заедно с нея откъм запад се струпваха облаци, небето полека-лека пак започна да се забулва със скука, стана навъсено.

Слънцето се скри в облаците, но в онзи далечен край, където виси високият Синилгин ковчег, слънцето гореше ярко, пареше. И тялото на Синилга, изсушено от лютите студове, от жегите и ветровете, лежеше в издълбания дънер унило и скръбно като черен прах. Ето че скоро ще падне над цялата земя мрачна, страховита нощ, ала Синилга тая нощ няма да лежи в шаманския си, страшен ковчег. Като мълния и заедно с мълния Синилга може би ще разсече далечния тлен на пътищата, може би ще викне на своя мил: „Прохор, Прохор, спри!“

Но никой няма да спре сега Прохор; мислите му бяха объркани и тласкан от свободната си воля, той бързо се прибираше в къщи.

— Я какво слънчево затъмнение започна — обади се Иля Сохатих, който подтичваше подире му. — Пак ще има буря в смисъл на електричество, разбира се. Я ми кажете откровено, Прохор Петрович, откъде се взема стрелата? Спомням си например, още бях малък, падна гръмотевица, уби една наша позната бабичка на място, като погледнахме — в стомаха й, на повърхността естествено, стърчи една каменна стрела, дълга десетина сантиметра, Прохор Петрович! Ами какво ще речете, ако изневиделица ви стана бивш роднина? А?

Сивкавопурнурният с жълтеникаво облак, сочно наситен с електрическо зарево, бърза да затули целия свят. И всичко в природата се смали, изплаши се. Под чугунената тежест на загадъчно плаващите в небето сили величавата тайга се сниши, потъна в земята; разтърсван от плаха треска, въздухът се сгъсти, укроти се; ослепялата светлина помръкна, смеси се с праха, за да стори път на светкавиците; белите стени на църквата престанаха да съществуват за погледа; пазачът припряно удари на камбанарията осем пъти и камбанарията се изгуби. Изгубиха се къщите, буболечките, конете, хората, кучетата, петлите. Изгуби се всичко. Настъпи мрак. Рукна тих дъжд, после започна буря.

Който се страхуваше от тъмнината, запалваше светлина. Запали лампата и Анфиса. Часовникът изкука осем. Нощ ли е, или не е нощ? Според знаещата кукувичка е вечер, но от една мълния до друга е нощ.

Прохор беше обещал да дойде през нощта, беше казал на Анфиса да седи до прозореца. Седи до прозореца Анфиса. Мислите й са разпилени като духнато от вятъра маково семе, нервите й са някак отслабнали, но душата й е настръхнала, напрегната, очаква удар душата й и не се знае откъде ще дойде той: може би от облака я заплашва с мълния съдбата, може би някой неизвестен я гледа в гърба изотзад, толкоз втренчено я гледа, че й иде да се обърне, да извика и да падне. На Анфиса й стана непоносимо тъжно.

В това време при Прохор влезе баща му, като се кръстеше при всяка светкавица.

— Е, какво? — настойчиво попита той и седна на кревата. Видът му е упорит, решителен.

Още незакрепналият след болестта Прохор веднага почувствува колко е слаб в сравнение с баща си и от смущение забави отговора си, тъй като се канеше да разговаря откровено с него, без заобикалки, веднъж завинаги.

— Добре — каза натъртено бащата; подутите му очи гледаха сина обидно присвити. — Щом ти мълчиш, аз ще ти река. И ще ти река за последен път.

Той извади един сгънат на четири лист и го размаха.

— Ей тук е приписано на Анфиса всичко. Шейсет и три хиляди в брой. А освен туй и парите, дето са в банката, тоест твоите.

— Как тъй?! — рипна Прохор.

— Ей тъй на̀… — каза бащата и се изплю. — Много просто! — Той се изсекна на пода и изтри нос с ръкава на сакото си. — Още лани се изтървах пред нея, сега тя ги поиска. Тя знае сметката на парите ни не по-зле от нас двамата.

Прохор прехапа устни, стисна юмруци, отпусна ги, седна в креслото и мрачно наведе глава, гледайки бащата-враг изпод вежди.

— Утре заминавам с Анфиса за града — продължи бащата. — Да оформим документа и да видим какво се иска за развода. Но документът ще влезе в сила чак след сватбата ни. Тук, в документа, туй е вписано. Значи, ти заминаваш за Угрюм-река да си гледаш работата! Ти там добре си започнал, а и голяма зестра ще вземеш. Аз ще се преселя с Анфиса в нашето градче, па може и в губернията. Ще се заловя за работа, ще натрупам мильон. А пък на Маря, тоест на ненагледната ти майка, оставям тук къщата и бакалницата със стоката. С нея, тоест с бакалницата и с майка ти, оставям Иля, разбираш ли? Освен това майка ти се кани да върви в манастир. Нейна си работа. Е, това е. Май че никого не подяждам. Освен теб може би. Извинявай. Другояче не можеше: Анфиса ме заплашва с прокурора. А пък ако не я послушам, тя ще измъкне кирливите ни ризи — тогаз и ти няма да видиш Нина, и ние из един път ще станем просяци, опозорени во веки веков. Ето каква каша е забъркал моят баща и твоят дядо Данило-разбойникът, бог да го прости. — Пьотр Данилич говореше с прегракнал като на старо вързано куче глас, косматите му ръце лежаха като възглавници върху отпуснатите му колене, на яката на охлузеното му сако лъщеше един дълъг копринен анфисин косъм.

Прохор развълнувано въртеше с бледите си пръсти надвисналия на челото черен перчем.

— Кога си виждал Анфиса за последен път? — вдигна глава и рязко попита той.

— Днес, докато ти беше на лов с Илюха.

Прохор погледна лицето на баща си сериозно, после устните му се разкривиха от хаплива усмивка; той със злоба изрече:

— Лъжеш. Защо лъжеш, тате? Анфиса не е могла да ти каже това, за вашата женитба… Не е могла!

— Защо пък?… — И креватът заскърца под бащата.

— А ето защо… — Докато насъбере в сърцето си смелост, Прохор се поразходи с несигурни едри крачки из стаята, отиде до прозореца: черен дъжд обливаше черните стъкла. — Ще ти кажа защо. — Той застана с лице към баща си, подпря се с извитите си назад ръце в студения перваз на прозореца, отметна глава назад и каза решително: — Защото съм подлец, изневерих на Нина, искам да се оженя за Анфиса. И й го казах.

Бащата присви очи, затресе се в скърцащ смях, скърцащият креват нахално му пригласяше.

Прохор се вкамени: лицето му все повече и повече се зачервяваше, нервите подготвяха в организма му буря.

— Аз хем я обичам, хем не я обичам! — сподавено извика той, очите му играеха. — И аз не знам. Знам само че съм подлец. И… Виж как стана всичко… Отидох при нея… Казах й, че ти си съгласен… Тоест, съгласен си да се ожениш за нея и да й припишеш всичко. Тя… тя… тя отхвърли това. Тогава аз казах, че след като се оженя за Нина, обещавам да й бъда… таквоз, как се казваше?… Да й бъда любовник. Тя го отхвърли. Тя… тя… настоя да се оженя за нея. Категорично… Безусловно. Аз й рекох, че и дума не може да става. Туй беше през нощта… На другия ден… Помниш ли, когато изтичах навън?… Тя беше тръгнала за града, искаше да занесе уликите на прокурора. Аз я настигнах. И на мен… и аз… Тя изтръгна от мен клетва, че ще се оженя за нея. Кажи ми сега, какво да правя?!… Тате… Какво да правя?! Или ти, тате, лъжеш, че днес тя е склонила да стане твоя, или тя е курва… Долна, мръсна твар… Тате!… Какво да правим ние с теб?… Тате… — Прохор с вой се пльосна на широкия перваз на прозореца.

Блесна светкавица, отекна гръм. Бащата се прекръсти.

— Запази ни, господи, запази ни, господи… — и пак се засмя пресипнало и свирепо. — Глупак с… глупак! Мислиш, че тя те обича?… Тъй ли си мислиш?

— Сигурен съм в това… Обича ме… И аз, подлецът, я обичам… Да, да, обичам я! — цял разтреперан викна Прохор, скочи, отиде при баща си. — Тате, аз ще се оженя за нея!

— Глупак!… Пълен глупак!… Как може да те обича, когато от два месеца е бременна от мен?… Трудна… — унищожаващо-спокойно каза бащата.

Това бащино признание веднага разсече сърцето на Прохор на две. Няколко секунди той стоя с отворена уста, като не смееше да си поеме дъх. Но непобедимата сила на живота бързо надви обхваналото го вцепенение. В разгорещената глава на Прохор всичко се реши само за един миг и всички отговори от само себе си се насочиха към една обща точка: личното благополучие. Това утвърждаване на своето собствено „аз“ въпреки всичко сега беше непоклатимо, неотразимо в душата на Прохор. Картините от бъдещето се сменяха пред очите му и той ги преценяваше със светкавична бързина.

Да речем, че Анфиса стане жена на Прохор: значи, ще започнат безкрайни кавги с баща му, капиталът на Нина Куприянова излиза от сметките, значи, край на големите начинания и на личното щастие на Прохор. Да речем, че Анфиса стане жена на баща му, значи, капиталът на Нина Куприянова няма да му убегне, но за сметка на това в ръцете на отмъстителната Анфиса остава вечният шантаж, вечната заплаха за всяко негово начинание, за живота му изобщо. Значи, и тук — край на личното благополучие на Прохор. Край, край!

Всичко смъртно в Прохор се сниши, помръкна. Побеснял, той викна в пространството, в пустотата, в падналия пред него мрак на съдбата му.

— Бременна! От теб?! Лъжеш, лъжеш, тате!!

Но тоя вик не беше негов: неудържимо викаше в Прохор цялата му жизнена сила.

Лъжеше, лъжеше баща му, клеветеше Анфиса! Той лъжеше също заради личното си благополучие, в защита на собственото си „аз“, погазвайки истината. И лъжеше всъщност не той: лишена от виждащи очи, в него лъжеше същата тая жизнена сила.

А наклеветената от Пьотр Данилич Анфиса продължаваше да седи до гърмящия прозорец, взираше се е градината, в мрака, в мълниите и пак в продължителния мрак като в собствената си душа: такъв е целият живот на Анфиса — мълния и мрак.

И час, и два, и три се минаха. И всичко потъна в забрава, и сълзите й изсъхнаха — тая нощ тя не бива да тъжи и да плаче: през тая разгулна бурна нощ в душата й пак цари мир и благодат. Ослепителните светкавици сега не я плашат, мъртвият тътен на гръмотевици те не може да заглуши в нея живия живот: всяка минута трябва да дойде той, нейният повелител, Прохор.

Анфисината душа е бедна на думи, както и всяка душа. Не с ума си, не с бедния човешки разум мислеше.

Анфиса — цялото й същество е обгърнато от вълната на животворящите сили.

Прохор беше обещал да дойде през нощта, беше казал на Анфиса да седи до прозореца. Седи Анфиса до отворения прозорец, а отзад, на масата, ярко свети лампата и Анфиса на прозореца е същинска картина в рамка. Прозорецът гледа към градината и никой освен светкавиците не може да се любува на Анфиса. Освен може би червеите, изпълзели от дупките си да се порадват на топлия дъжд. Но червеите нямат очи. А любимия го няма и няма.

Помниш ли, Прохор Петрович, мили, оная странна нощ в къщурката, когато се обаждаше бухалът, помниш ли как целува тогава своята Анфиса, каква нерушима клетва даде на Анфиса за вечна любов? Спомни си, по-скоро си спомни, Прохор, любими, докато съдбата ти не е вдигнала нож над теб: грешницата Анфиса седи до прозореца, безгрешното й, праведно сърце се топи по теб…

Но къде е любимият й? Къде е радостта от тайната сватба?

Радвай се, Анфиса, принасяща непокътната чистотата си на възлюбления Прохор! Радвай се, че вардеше чистотата си от всички: нито приставът, нито Шапошников, нито Иля Сохатих, нито дори — и туй е най-важното — Пьотр Данилич не получиха от теб похотлива наслада. Радвай се, че наклеветената ти утроба е празна и Пьотр Данилич не ще измие от себе си подлата лъжа пред своя син нито с кръв, нито със сълзи. Радвай се, радвай се, клета Анфиса, и затвори оскърбените си очи, примирена с живота!

Заслушана в тия мисли, Анфиса дълбоко въздъхна и очите й наистина се затвориха: ослепителна светкавица блесна откъм тъмния гъсталак на градината, а гръм няма. Няма гръм! „Чудо — помисли си Анфиса, — чудо“. И не й остана време да се учуди…

Минава полунощ. Бурята заглъхна, а ситният, утихващ дъжд продължава да шумоли. Към стаята на Прохор по коридора водят мокри, кални следи. Тананикайки си тихичко нещо, обут с топли сухи валенки, Прохор влезе в кухнята, сам извади от фурничката чорбата, изяде я. Готвачката се надигна от кревата.

— Дай ми да ям — каза Прохор.

Изяде една чиния каша.

— Още нещо.

— Какво ти става бе? Да не си орал?

— Няма ли овнешко? Няма ли кисело мляко?

Отби се при Иля, събуди го, двамата надникнаха в стаичката на Ибрахим — празно е, черкезина го няма. Пак се върнаха в стаята на Иля Сохатих. Прохор пееше песни, отначало сам, после с продавача. Черпиха се. Прохор караше Иля да отидат на гости на Анфиса. Продавачът отказваше.

— Не искам заради бурята… Аз усилено се страхувам от светкавиците.

Прозорецът на стаята му наистина беше затулен много грижливо с две одеяла.

Скоро си дойде Ибрахим и — право в стаичката си. Той се изу, съблече се, изми в кухнята ботушите си, изцеди хубаво мокрия си бешмет, мокрото бельо, окачи ги да съхнат край печката, на която хъркаше Варвара, и се тръшна в стаичката си да спи. Идването му не бе забелязано нито от Иля, нито от Прохор: те пееха, свиреха на китара.

Иля бързо се напи, а Прохор не го хващаше водката. Прохор престана да пее и дълго седя мълчешката, тръскаше глава, като че ли край нея се въртеше пчела. Очите му трескаво блестяха. Най-сетне каза, като цедеше думите:

— А все пак… А все пак тя е единствената. Други като нея няма… Обичам я… Само нея обичам.

— Да, да… Госпожицата, може да се каже, е първо качество… Нина Яковлевна, тоест…

— Глупак!… Диване с диване!… Нищо не разбираш — мрачно изсъска през зъби Прохор.

И упоритото съсредоточено мълчание пак го завладя: загледа се в пода, веждите му се сключиха, носът му се изостри, челото му се покри с бръчки на душевна, напрегната горест. Внезапно Прохор трепна толкова силно, че насмалко не падна от стола.

— Иля, я ме заведи до кревата — каза той и в душата му нахлу студ. — Повдига ми се… Много съм изморен…

Всички бяха изморени. Дори дъждът се измори, облакът отиде да си почине.

А когато се показа утринното слънце, всички узнаха: Анфиса Петровна е убита. Убита от злодей.

20

Първа научи това треперещата Патерица.

— Минавам, чедо, покрай нейната къща, бог да прости, и какво да видя: на небето божие слънчице грее, а през отвореното прозорче на Анфиса свети, лампа гори. Другите капаци затворени. С голям зор се прехвърлих в градината, викам: „Анфиса, Анфиса!“ Нищо се не чува. И ми мина през ум да не би гърмяща стрела от облака да я е ударила. С голям зор се покатерих на перваза, та надникнах през прозорчето. Божичко, божичко! Лежи хубавицата ми на пода, белите й ръце разперени, ясните й очи затворени, самурените й веждички се сключили едно отчаяно… Честен кръст!… А на челото й една малка дупчица и кръвта по сляпото й око, та по пода… Бога ми, не лъжа, самата истина! А гърмящата стрела никъде не се вижда, само столчето й се прекатурнало и кадифената седалчица изпаднала, лежи по-настрана. Аз, грешната, току плеснах с ръце и дорде се усетя, тупнах на земята… Убил я е праведният господ моята несретница, с гърмяща стрела я е убил и й е прибрал душата. Туй имах да ти река, господин урядник, толкоз…

Урядникът чевръсто се изми, изпи на бърза ръка чая си и — при пристава.

— Вашескородие!… Имам чест да ви докладвам: мадам Козирева нощес е била убита посредством бурята в сляпото око.

По село Медведево, от къща на къща, се мъкнеше, надничаше треперещата Патерица. Подаде се през прозореца и изскърца:

— Християни! Анфиса гръм я е убил — и закуцука по-нататък.

А хлапетата, чули-недочули, викаха:

— Анфиса Громов я е убил!… Анфиса са я убили… Тичайте! — и хукваха към Анфисината къща.

Натам бързаше и приставът с местните власти. Църковният пазач биеше камбаната за обедна литургия. Отец Ипат, който се силеше да догони началствата, се провикна към камбанарията:

— Ей, Кузмич, смъквай се! Литургията се отлага! Майната й! — и му махна с ръка.

Първо огледаха отворения прозорец откъм градината.

— Каква ти буря?!… Сигурно с пушка са я гръмнали. Буря!… — кашляйки сърдито и вдигайки рамене, каза изгърбеният охтичав учител Пантелеймон Рошчин, който беше поканен за свидетел.

— Да, да. Факт… Това е най-вероятно… — съгласи се зашеметеният пристав. Отдавна небръснатото му лице е бледо, той се е сгушил и изгърбил, подплатеният му с ваталин мундир грозно се бърчеше на гърдите, болеше го стомах.

Ковачът отвори вратата с шперц. Къщата беше потънала в безжизнена тъмнина. Отвориха капаците. Стана светло и слънчево. Казаха на зяпачите и хлапетата да се махат.

Когато зърна трупа на Анфиса, приставът се стъписа, бързо затули очи с длан — на слънцето брилянтчето на пръстена му заблестя, — след това седна на масата, махна с ръка на старшията:

— Чаша вода… Студена.

Анфиса лежеше в най-хубавата си премяна: небесносин копринен руски сарафан, батистена риза, на раменете й наметнато сърмено елече, на главата й — извезан с перли кокошник, на челото й, по-близо до лявото слепоочие, рана и тъмна спечена кръв.

Отец Ипат усърдно се молеше пред иконата и час по час се озърташе към покойницата. Лицето му се беше размекнало, беше провиснало надолу като втасало тесто.

— Помени, господи, раба твоя Анфиса, напуснала греховния свят. Господи! Ако не ти си запечатал устата й, посочи убиеца, яко благ еси и мудър…

Следователя го нямаше — беше отишъл на лов в един далечен чифлик, — изпратиха конник да го повика.

— Моля съгласно инструкцията нищо да не се помръдва до идването на следователя — официално каза окопитилият се пристав.

Селските големци също се кръстеха заедно с попа, въздишаха, състрадателно поглеждаха покойницата. През нощта от отворения прозорец беше натекъл дъжд, по пода във всички посоки бяха плъзнали дъждовни ручейчета. Зорките, опипващи всичко очи на учителя се спряха на едно топче обгоряла хартия. Той каза на пристава:

— Сигурно това е тапа от пушка.

Приставът засумтя, понаведе се над тапата, каза:

— Факт… Тапа е… — и гласът му е като картон нито твърд, нито мек: крехък.

Приставът не се залови да прави полицейско дознание: утре щеше да пристигне следователят. Значи, могат да си отиват.

Селските големци пак се прекръстиха пред иконите в ъгъла, въздъхнаха и си тръгнаха.

— Довиждане, Анфиса Петровна… Сега има да си лежиш спокойно. Дойде краят на мъките ти. Ах, ах, ах!… Кой ли я убил?

Затвориха капаците, заключиха вратата, удариха служебния печат. Една съскаща, горяща капка червен восък падна на ръката на пристава. Приставът не усети болка и дори не забеляза капката. Пред къщата на убитата старшията сложи караул от двама селяни.

Приставът се връщаше в къщи сам. Той се олюляваше, препъваше се на равното, краката му сами се движеха, не забелязваше пътя. Често вадеше носната си кърпа, разгъваше я, притискаше я до очите си, охкаше. В къщи каза на жена си:

— Анфиса Петровна е умряла от насилствена смърт. Дай ми една… как се казваше… само че суха…

И смачка на топка мократа носна кърпа, а след това я запрати отчаяно на пода.

След сериозния разговор със сина си по време на бурята Пьотр Данилич от притеснение се напи като свиня. Той не беше пил повече от седмица преди това, затуй водката веднага го събори — падна на пода и заспа. Иля Сохатих подложи под главата му възглавница, а до главата му за всеки случай остави един леген.

Пьотр Данилич още си почива и нищо не знае. Спи и Прихор.

Ибрахим също, кой знае защо, много се успа днес. Събуди го урядникът.

— Арестуван си — каза той на Ибрахим и го отведе.

Иля Сохатих събуди Прохор. Когато Прохор дойде на себе си, Иля извади копринена розова носна кърпичка, помига известно време, направи скръбна гримаса и си избърса очите.

— Анфиса Петровна се помина.

— Какво?! — рязко се надигна под юргана Прохор. — Ти да не си откачил?!

— Идете да се убедите лично — още по-силно замига Иля и пак се избърса с розовата кърпичка.

Прохор се опули, отметна юргана, бързо спусна краката си.

— Ако лъжеш, всичките ти зъби ще избия, кучи сине… Къде е тате?

— Негова милост спи…

— Убита ли е или ранена?

— На място я е убил злодеят…

— Кой?

— Един аллах знае… Ах, ако можехте да допуснете колко… колко… колко съм…

— Събуди тате… Къде е Ибрахим?

— Арестуваха го…

— Събуди тате!! — някак сълзливо викна Прохор. Ръцете му се тресяха. Той глътна валериан, намръщи се, накапа си още, изпи го, накапа си пак, изпи и него, падна на кревата, започна да си блъска главата във възглавницата и застена тежко като животно.

— Пьотр Данилич!… Пьотр Данилич, ставайте де… — дърпаше Иля господаря си. Той мучеше, хъркаше, храчеше. — Ама събудете се, за бога!… Голямо нещастие ни сполетя… Анфиса умря.

— Какво, какво? Къде е станал пожар?! — надигна търговецът замаяната си от водката глава от възглавницата.

— Пожар, бъдете така любезен, няма, ами убиха Анфиса Петровна. С пушка… в къщата й…

— Убили са? Анфи…

Устата на чорбаджията се изкриви, той трепна, някаква сила го подхвърли нагоре. Дясното му око се затвори, лявото беше облещено, безумно, страшно, мъртво.

— Господарят! Пьотр Данилич!… — развика се Иля и хукна навън.

Готвачката, Прохор и Иля го преместиха от пода на пухения креват. Пьотр Данилич не можеше да отвори дясното си око, дясната му ръка и десният крак бяха парализирани и говорът му приличаше на мучене.

Иля се заключи в стаята си, падна на колене и започна да се моли с изключително усърдие:

— Успокой, господи, раба божия Анфиса… Со святими упокой!… — А сърцето му ликуваше: стопанинът непременно трябва да умре — значи, Маря Кириловна Маша, ще овдовее. — Дивни са делата ти, господи! — тупаше се в гърдите с луничавия си юмрук Иля, блъскаше ограденото си с къдрици чело в пода. — Благодаря ти, господи, за твоите големи милости към мен… вечна им памет, вечна им памет…

21

Следователят, Иван Иванич Голубев, се завърна надвечер. Той не е много висок, сух старец, с енергично лице, обрамчено от побеляла, селяшка брада, говори твърдо, повелително, но може да се преструва и на умилкваща се лисица; има голяма склонност към спиртните напитки, както и останалите обитатели на тоя край. По време на лова беше настинал и не се чувствуваше съвсем здрав: наболяваше го глава, свиваше го кръстът.

Веднага започна така нареченото предварително следствие.

Сложиха Анфиса Петровна седнала до прозореца на стола, закрепиха лактите й на перваза на прозореца. Анфиса не се съпротивляваше. Бледоматовото й лице е замислено и мъдро. Анфиса на драго сърце ще погледне пак своята раззеленена градина не по тъмно, не раздрусвана от гръмотевици, а позлатена от веселото слънце, — но земната й глава падаше. Нечии чужди, безразлични длани взеха да придържат главата, Анфиса гнусливо помръдна вежди, но без вик, без съпротива — Анфиса се покори.

До раната на челото й допряха края на едно въженце и изтеглиха въженцето навън, към градината, за да определят приблизителния ръст на убиеца и от кой пункт е стрелял.

— Тъй ни подсказва логиката — поясни следователят.

Точно в тоя момент стана малка засечка: непоклатимата логика се скъса, падна в лехите. Следователят стъпи в лехата, на мястото, където го бяха довели логиката и въженцето, и се прицели с пушка в челото на Анфиса.

— Да — и замислено се почеса по гърбавия нос. — При моя ръст тъкмо от лехата трябва да е стреляно. А ако разбойникът е значително по-висок от мен, може и малко по-нататък да е стоял. Да.

Пръстта на съседните лехи по посока към стобора е подозрително утъпкана, но проливният дъжд е измил следите.

— Убийството е станало преди дъжда, по време на дъжда, но в никакъв случай не след него — уверено каза следователят и всички се съгласиха.

Следователят си записа в бележника кратко: „Ботуши“.

Определиха къде се е прехвърлил злосторникът през оградата: по дъските беше полепнал посивял за едно денонощие чернозем, виждаха се драскотини от токове. Върнаха се в къщата.

— Утре заран ще трябва да отворите черепа и да извадите куршума — заповяда следователят на фелдшера Спиглазов, който изпълняваше функциите на лекар.

Учителят обърна внимание на следователя на търкалящата се тапа.

— Знам, знам — намръщи се следователят: той изохка тихо, хвана се за кръста, наведе се и вдигна книжната тапа, огледа я внимателно и започна да я развива предпазливо. — Чудна работа, как е можала тапата да стигне чак до стаята. Очевидно… много здраво е била натъпкана в цевта…

Жълтото, сухо лице на учителя се покри с петна.

— Вестник — каза следователят, — откъснато ъгълче вестник. Урядник! Кой е абониран за „Русское слово?“

— Громови! — с радостна готовност викна учителят.

— Тъй вярно, господин следовател, Громови! — учтиво тракна с токове урядникът.

Следователят си записа: „Ъгълче от вестник“.

Тръгнаха към Громови. Из пътя един от селяните каза на следователя:

— Тук при нея, при покойницата, вашескородие, още един човечец се навърташе, бог да я прости…

— При покойницата или при живата?

— Съвсем не, при живата… Шапкин… Той има пушка. И вестници чете…

Следователят кратко си записа, без да спира: „Ш. пуш.“

У Громови се разположиха, кой знае защо, в кухнята. Стопаните ги нямаше, завариха само готвачката. Още щом насядаха около дългата кухненска маса, Варвара се разрева.

— Не плачи — успокои я следователят. — Я по-добре ни кажи кога се прибра нощес Ибрахим-Оглу?

— Аз, то се знай, не забелязах кога… Аз чак подир бурята си легнах, небето вече беше почнало да утихва. Него още го нямаше.

— А кога си дойде Прохор Петрович?

— Не забелязах. Само че той през нощта изяде сума ти чорба, каша и овнешко. После отиде при Иля.

Иля Сохатих отначало даваше показания бодро, отметнал на една страна десния си крак и лекомислено бръкнал с едната ръка в джоба.

— Ибрахим по всяка вероятност е дошъл на местонахождението малко преди да съмне. През нощта ние с Прохор Петрович надникнахме в стаята му, но откриване в ясна категоричност не се констатира.

— Говорете по-просто. С какво беше обут Прохор Петрович?

— С пими, с валенки, искам да кажа. После той повиртуози на китара естествено.

— Не ви ли се е наложило нощес или тая заран да миете нечии кални ботуши?

— Не… Като пред бога ви го казвам.

— Знаете ли да стреляте с пушка?

— Опазил ме бог… Като от огън ме е страх… Когато Прохор Петрович по време на лов осъществява изстрели, аз си запушвам ушите. Например вчера…

— Не ви ли се е случвало да стреляте някога със собствен револвер по цел? По лопата например?

— Съвсем не… Впрочем, хвърляйки поглед на миналите събития, да, стрелял съм…

— Донесете револвера…

Прохор лежеше на кревата. На главата му беше сложен компрес. Фелдшерът потвърди болестта му.

— Отдавна ли боледувате? — седна следователят на един стол.

— Отдавна… Бях оздравял, а после пак ме повтори… Лекуваше ме лекар от града.

— Знам… — Следователят пусна облаче тютюнев дим, помести се заедно със стола съвсем близо до Прохор, втренчи се в очите му и с някакво скрито лукавство го попита, произнасяйки разчленено думите:

— А не сте ли убили вчера… — и се поспря.

Прохор хвърли компреса от челото си и скочи:

— Какво? Кого… Какво искате да кажете?

— Лежете си, лежете си… За вас е вредно да се вълнувате — загрижено заговори следователят, спогледа се крадешката с учителя и пристава и сложи ръка на разтрепераното коляно на Прохор. — Вие май си помислихте, че имам предвид Анфиса Петровна? Бива ли така, Прохор Петрович, вие не сте на себе си?! За лова питам… Вчера, през деня, с Иля Сохатих… Убихте ли нещо в полето, или пушчицата ви е чиста?…

— Надали е чиста… Аз стрелях, убих една юрдечка, но не я намерих…

— Тъй, тъй… убили сте я, но не сте я намерили… Урядник, я дай насам пушката на Прохор Петрович.

Приставът дословно записваше всичко, перото му работеше непослушно, засичаше, пишеше как да е.

Следователят с опитна ловджийска ръка пречупи пушката в затвора и погледна цевите към светлината.

— Да, пушчицата си я бива… Лиеж… Цевите са от дамаскска стомана, едната цев е чокборн… Нагарът е пресен, вчерашен, още мирише на развалено яйце… А защо има нагар и в едната, и в другата цев? Нали сте стреляли само веднъж?

— Веднъж, впрочем два пъти… Сега ми е трудно да си спомня… Главата ме боли…

Следователят измъкна изпод кревата един ботуш с дълъг кончов.

— Защо са ви чисти ботушите? Кой ги е измил?

— Аз… Впрочем… Да, да, аз.

— Кога обухте валенките: след лова, или когато се върнахте нощес от градината на Анфиса Петровна? — опита се да му сложи клопка следователят.

— След лова, разбира се — уплашено каза Прохор. — Да, да, след лова — добави той и се надигна на лакът. — Но все пак ми е странно.

— Кое ви е странно?

— Вие се мъчите да ме объркате… Що за… за… нахалство е това? — Той легна, затвори очи и сложи на челото си своята широка длан. Пръстите му потреперваха, в наглед спокойното му, но все пак обидено лице току нахлуваше кръв: то ту побледняваше, ту се зачервяваше.

Напълно доволен от своята игра, следователят преглътна слюнката си като пияница пред чаша водка и рече кротко:

— Ама защо? Аз веднага ще ви кажа защо попитах за ботушите: на една от лехите в градината на Анфиса Петровна са се отпечатали ей тия осем кабъра, дето са на тока. Погледнете, ако обичате! — И почуквайки с молива си по тока, следователят доближи ботуша до самия нос на Прохор.

Той отвори вбесени очи, блъсна ботуша настрани и изкрещя в лицето на следователя:

— Вървете по дяволите! Не съм ходил там…

— Фелдшер! — кресна и следователят. — Дайте му успокоително. А пък ние да надникнем при стопанина. — Следователят чувствуваше, че малко е попрекалил с токовете, и тоя път не беше много доволен от себе си.

Пьотр Данилич започна да отпъжда с ръка влезлите и сърдито измуча нещо, както мърдаше на кревата цялото си тежко тяло.

Увериха се в болестта му, във възможната й причина и се върнаха в стаята на Прохор. Иля Сохатих пак се навърташе тук, даваше ухо на всичко, усилено мърдаше вежди и тайно си четеше молитва; в ръцете му имаше мъничък старинен револвер.

Сега Прохор лежеше демонстративно с лице към стената.

Следователят заговори, гледайки го в тила:

— Та така, Прохор Петрович, туй беше цялото разпитче. Засега естествено… Засега… Вие спите ли, не спите ли? Вижте какво исках да ви питам. Ще мога ли да взема от вас назаем една-две дузинки тапи за патрони? Вие сигурно имате и картонени, и от кече? Или сте ги свършили? Може би тапите си ги правите от хартия?

— Иля! Дай им две дузини тапи… — все още легнал с лице към стената, се разпореди Прохор.

Следователят погледна двете тенекиени кутии с тапи, услужливо поднесени му от Иля Сохатих, и това, че в запасите на Прохор се намериха тапи, също не му беше кой знае колко приятно.

— И знаете ли още какво? — изправи се на пръсти и стъпи здраво следователят. — Услужете ми за два-три дена с „Русское слово“, нямам нищо за четене… Къде си държите вестниците? В туй шкафченце ли? — Той отвори стъкления шкаф и измъкна цял куп вестници.

Прохор мълчеше. Следователят отиде при него, каза официално, сухо:

— Сега си направете труда да се обърнете с лице към следователя. Погледнете — продължи той, сочейки най-горната страница на един вестник, туй ъгълче е откъснато. Не можете ли да ми кажете къде се е дянало ъгълчето?

— Знам ли къде? Наистина, знам ли къде?… Не си спомням… — смутено промърмори Прохор; очите му подскачаха по лицата на присъствуващите, сякаш търсеха подкрепа.

— Извинете великодушно — излезе напред Иля Сохатих с ръце, изпънати по шевовете на панталона. — Туй ъгълче аз го използвах, когато таквоз, ходих „повън“.

— Добре ли си спомняте това? — строго го попита следователят. — Ако вие сте откъснали това ъгълче, още сега ще заповядам да ви арестуват!

Иля Сохатих отстъпи една крачка, лицето му се издължи от ужас, той плесна с ръце и възкликна:

— Господин следователю! За бога!… Ама защо?

— Сега ще видите защо… — Следователят извади от чантата си едно прогорено на няколко места смачкано парче и го намести до скъсания вестник. — Ето защо. Това парче е намерено в стаята, където е била убита Козирева, с това парче е бил затапен куршумът на убиеца.

— Господин следователю! — И премалелият продавач рухна в краката на суровия старец. — Честна дума, не съм го късал оттук, честна дума!… Аз по Заговезни го откъснах, още лани… Аз…

— Излъга ли? — И следователят заповяда на Иля да стане.

— Излъгах, тъй вярно… Излъгах, излъгах. Дяволът ме подкокороса…

— Младия господар ли искаше да отървеш?

— Тъй вярно. Да.

Следователят намигна приятелски на продавача, окашля се и се изплю през прозореца.

— Е, довиждане, Прохор Петрович — стисна той ръката на Прохор. — Охо! Бая гореща ви е ръчичката. Оздравявайте, оздравявайте. Старши! Ще останеш при болния. А вие, господин Громов, моля ви — никъде недейте излиза, постойте си в къщи три-четири дена. Моля ви. — Той сложи в чантата броя от вестника, чийто ъгъл беше откъснат, и тръгна към изхода. Когато стигна до вратата, обърна се и каза сухо:

— А на вас, господин Громов, най-сериозно ви препоръчвам да си спомните за това парченце хартия, за тапата. За ботушите също. Защо именно вие, вие, а не готвачката, сте измили от ботушите си калта от градинските лехи?

— От вестника може да е откъснал парче и Ибрахим-Оглу — отпаднало каза Прохор, проследявайки с поглед една мокрица, която пъплеше по влажната стена.

— Не споря, не споря — бързо се съгласи следователят. — Баща ви може да е взел вестника, майка ви може да го е взела, готвачката също. Мен всъщност друго ме интересува. — Следователят също погледна мокрицата, тя падна. — Интересува ме кой е направил от това парче тапа за пушката, кой е убил Анфиса Козирева. — И тупна два пъти с юмрук по чантата си. — Както и да е. Полека-лека ще си изясним всичко. Довиждане, господин Громов.

И всички си излязоха.

Развълнуван, смаян от събитията, измъчен от разпита, Прохор лежа мълчешката цял час. После повика Иля, нареди му веднага да замине да съобщи на Маря Кириловна какво е станало и да повика доктора от града. После отиде при заболелия си баща, а надвечер наистина легна болен и той.

А следствената комисия от Громови се отби при Шапошников, отби се пътем, колкото да се спазят формалностите, защото опитният следовател беше почти убеден кой е действителният престъпник.

Оплют, с подут морав нос и с насинено око, Шапошников лежеше на кревата, завързан с домашнотъкани кърпи за една желязна скоба, забита в стената. Той посрещна дошлите с куп псувни, плюеше по тях, пъдеше ги, дърдореше какви ли не глупости.

Собственикът на къщата, Андрон Титов, каза на следователя:

— Трябваше да го вържа: прилича ми на умопомрачаване, май че му хлопа дъската на Шапкин. Кажи-речи, две седмици пи без прекъсване. После гледам, взе да откача, гледам, приказките му са объркани, дивотии дрънка. А днес идвам при него, гледам — той запалил печката и си вари чорба в дървено чебърче. Излях чорбата, а вътре една препарирана катеричка сложена, натъпкана с кълчища. Че той като се развика: „Дай си ми месото! Дай си ми месото!“ Инак е добро момче, кротко. И много умно. Всички науки е изучил… Нощес никъде не е излизал…

При болния оставиха фелдшера Спиглазов. Той му даде успокоителни капки, развърза го, донесе му чай. Шапошников спокойно заспа — за пръв път от две седмици насам.

Към пушките на Прохор и Ибрахим-Оглу и към револвера на Иля Сохатих комисията прибави и пушката на Шапошников, колкото да не бъде упреквана в недобросъвестност.

В село Медведево излежаваха наказанието си още осем политически. Въпреки че затвореният и съсредоточен Шапошников не другаруваше с тях, двамина, щом се научиха за болестта на другаря си, дойдоха да го навестят.

Сестрата на Маря Кириловна, Степанида Кириловна, неочаквано взе да оздравява. Благочестивата Маря Кириловна си обясняваше това с божието благоволение и се канеше след два дена да си замине. Но в сърцето й нямаше радост; съсипаното й, болно сърце мъчително се свиваше, давеше се в налегналите я необясними страхове. Този животински страх се засили, укрепна нощес. Щом започна да стихва бурята, Маря Кириловна заспа. Насън видя: стоят голи тя, Прохор и Анфиса. Беше ги разголил някакъв звяр, само че тоя звяр нямаше нито име, нито образ. И един страшен глас й повтаряше на ухото: „Пръстена, пръстена.“ В тоя момент се събуди.

А късно вечерта, когато вече се канеше да си ляга, задрънкаха звънчета, чифт коне препускаха по пътя.

— Кой ли е? Дали не е пратен от нашите?

Точно тъй излезе: Иля.

Иля най-любезно се ръкува с всички, дори на болната Степанида направи комплимент, а пък на Маря Кириловна чак й целуна ръка като на дама. Маря Кириловна се смути, засрами се и изтълкувала по своему веселото лице на Иля, го попита спокойно:

— У нас всичко ли е наред, Илюшенка? Да ме прибереш ли си дошъл? Леле колко си се напарфюмирал…

— Ще благоволите ли, Маря Кириловна, да се разходим по пътечката, на четири очи, имам да уреждам с вас една дребна работа.

— Пътечките сега са кални, я по-добре да влезем в другата стая.

Влязоха. Маря Кириловна го обсипваше с въпроси за близките си, той мълчеше. Къщата беше хубава, досущ като градска. Иля затвори вратата, с приятна усмивка извади от джоба си кутийката с пръстенчето, падна на колене и без да жали новия си панталон, запълзя на колене също като сакат към седналата в ъгъла господарка.

— Маря Кириловна, Маша! — зашепна той със свито гърло, сълзите го задушаваха и като за беля цялата му уста се напълни със слюнки. — Маша, не ми скършвай хатъра, приеми го… — Той първо посвятка със сапфира пред очите на смаяната жена, след това сръчно нахлузи пръстена на пръста й.

На жената отчасти й стана приятно, пък и не искаше да вдига шум в чужда къща. Отблъсквайки налитащия с лигавата си уста Иля, тя бързо говореше:

— Стига де, стига… Остави ме на мира… Аз да не би да съм мома, че да ми подаряваш пръстени?

— Мирси, мирси… — разчувствуван каза Иля, като въздишаше и кършеше ръце. — И още нещо… Изслушай рапорта ми, Маша. — Той се изправи, изтупа панталона си, отметна назад намазания си с помада къдрав перчем, окашля се:

— Прохор Петрович… Или дори тъй… — започна той, а главата му потрепваше нервно. — Пьотр Данилич… тая заран…

Маря Кириловна скочи, хвана го за ръцете:

— Ама говори де, дявол да те вземе! — И тропна с крак.

— Успокоите се, не се вълнувайте… Всички сме подвластни на аллаха… Значи, нощес Анфиса Петровна биде застреляна с пушка. Пьотр Данилич, разбира се, се парализира, лежи и не може да приказва. Прохор Петрович е заподозрян в убийство.

Пронизителният вик на Маря Кириловна зашемети Иля. Смазана, тя се хвана за сърцето и за главата и тръгна, едва местейки крака, към вратата. На продавача му се разтрепериха коленете и мигновено го полазиха студени тръпки.

— За бога, за бога! — втурна се той подир губещата съзнание господарка. — Не се бойте… Ибрахим е арестуван, той е убиецът…

Но Маря Кириловна надали беше чула ясно тая фраза: очите й бяха мътни, мъртви; тя изхърка и се повали тежко. Иля безсилно я подхвана и се развика:

— По-бързо, по-бързо!… Ей, хора!…

Маря Кириловна Громова беше умряла.

През нощта, смазан от мъка и объркан, Иля Сохатих препускаше към града. Очите му се бяха подули, той час по час плачеше, секнеше се направо на пътя, копринената му розова носна кърпичка беше чиста. А в джоба му, в сахтияненото калъфче, се мъдреше сваленият от ръката на покойницата сапфирен пръстен.

Същата нощ потегли за село Медведево една каруца. На каруцата бяха натоварени тленните останки на Маря Кириловна във временен, скован на бърза ръка ковчег.

Същата нощ фелдшерът точеше на брус хирургическите инструменти, за да аутопсира заранта трупа на убитата, да намери куршума — явното, сочещо убиеца доказателство.

22

Небето е покрито с гъсти облаци. Нощ. Глуха, неспокойна, тъмна. Кошмарна нощ. Караулният юнашки хъркаше пред Анфисината порта.

Тракна, звънка халката на входната врата, Шапошников се промъкна в къщата. И някой с черна муцуна се вмъкна подире му. „Знам, туй е дяволът — помисли си Шапошников, — таласъм е…“

— Анфиса Петровна, здравей — каза той равнодушно. — Здравей и сбогом: дошъл съм да се сбогуваме.

Топузите се бяха смъкнали почти до пода, той ги издърпа, часовникът затрака, кукувичката изскочи от прозорчето, три пъти се поклони на човека, три пъти се обади — три часът. Нощ е.

И светна силната газена лампа. Шапошников беше намислил да запали самовара, дълго търси газ, най-сетне донесе от килера цяла десетлитрова бутилка. Сега ще напълни самовара с газ.

— Здравей, здравей — говореше той със заекване. Из брадата му се виждаха отскорошни побелели косми, лицето му беше восъчно, жълто и целият той приличаше на восъчна кукла, беше празен, безразличен към живота и странен. Очите му бяха неспокойни, той виждаше само онова, което му заповядваше да види болният, замъглен от делириума мозък. Превит на една страна, се дотътри в синята стая, малоумно захапа пръста си, спря се. И изведнъж на смаяния Шапошников му се стори: Анфиса седи до масата в най-хубавата си премяна, тя е лека, прозрачна като въздух.

— Анфиса Петровна — вкопчи той китките на ръцете си и замърмори: — Кажете ми, какво търсехте вие в живота и търсехте ли нещо? В природата съществуват два плана на човешката подлост: вътрешен и външен. Тъй ли е? Тъй е. Но вътрешният план е външен план. И наопаки. Тъй ли е? Тъй е.

„Тъй-тъй“ — подсказваше и махалото.

— Аз познавам злодея, който искаше да умъртви твоя вътрешен план, Анфиса. Но вътрешният план е неунищожим. И ако не тупти сърцето ти, значи, вътрешният план на твоя убиец се е скапал… А аз се люшкам, аз също целият съм се скапал, аз съм пиян, аз съм пиян. — Шапошников се хвана за прошарената си коса, зажумя. — Дайте ми ланцет, хайде да търсим началото на всички начала — започна той да размахва ръцете си като криле, — ето, издигам се на върха на абстракцията, отвисоко по-добре се вижда — и се друсна по задник на пода. — Другари, приятели! Няма такъв ланцет, няма микроскоп… Човече, човече, най-напред намери на главата си въшка, на главата на тая въшка намери пак въшка, а пък на тая въшка намери на тиквата й още една въшка. И търси по тоя начин с векове. Стой, стой, спри!… На теб, човече, ти е отредено да се раждаш и да раждаш. А ти съумей да се въз-ро-диш. Какво е умът? Твоят ум прилича на огледало: погледни се в огледало и дясната ти ръка ще стане лява. Но ти не вярвай на очите си… Анфиса Петровна! Защо вярвахте на очите си, защо??! — викна Шапошников и застана на четири крака. До него лежеше, подпрян на предните си лапи, натъпканият с кълчища вълк, въртеше опашка и ближеше Шапошников по голото теме.

— Стига бе! Не се занасяй… Махай се!

Вълкът хвръкна и отлетя, хвръкна и отлетя самоварът. Шапошников се плесна по челото, огледа се. Кухня.

Не повярва на очите си… Ама в кухнята ли е? В кухнята. Пак се промъкна на пръсти в синята стая. Лампата свети от тавана, тихата Анфиса лежи на голямата маса. Шапошников падна на студените й гърди, заплака:

— Анфиса Петровна, мила! Да се сбогуваме дойдох. А аз съм болен, слаб, нещастен. При вас дойдох… — Той се обливаше в сълзи, брадата му се тресеше. — Анфиса Петровна! Вие сте някак странна, трагична. Спомням си, Анфиса Петровна, първата ни среща: вие преминахте през живота ми като студен облак, покрихте ме с печална роса. И нищо повече, нищо повече… Но от тая роса аз се разкиснах като горска гъба. Впрочем не мислете, че ме е страх от вас. Не, не, не. Наистина, станала сте студена и дама пика, смъртта, е затворила очите ви… Но туй няма значение, туй не е много страшно… Страшно е, че в главата ми се въртят горещи колела, всичко препуска, препуска, препуска нанякъде, откъси от горчивия ми живот се премятат един през друг. Аз съм погубен. Щом вас загубих, загубил съм всичко!… — Шапошников отстъпи крачка назад, оправи рубашката си, усмихна се. — А аз, Анфиса Петровна, тая нощ ще забягна. Може да ме настигне стражарски куршум, може да умра в тайгата, ама не мога да стоя повече тук, край теб, не мога, не мога: аз съм пиян, побъркан съм. Ех, Шапкин, Шапкин!

Той се изплю, смъкна пенснето си, доближи се съвсем до голямото огледало, вгледа се в него с подивели очи. Но в огледалото нямаше нищо, образът на Шапошников не се отразяваше в него. В огледалото се виждаха ковчегът, стените, кахлената печка с отдушник, но Шапошников го нямаше. Той отведнъж започна да изтрезнява, косата на тила му щръкна, драсна една клечка, повъртя огъня пред огледалото. Огледалото не отрази нито огъня, нито ръката: огледалото се инатеше, огледалото отричаше човека. Шапошников цял се затресе, кресна лудешки:

— Къде съм?! Защо, з-защо отсъствувам?! Лъжеш, аз съм жив, жив съм!!… — и бързо натопи главата си в кофата с ледена вода, изпръхтя. — Д-дяволска работа, видение, халю-халюцинация… Ще престана, ще престана да пия. Трябва час по-скоро да бягам, да си взема сбогом и да бягам… Три часът минава. — Но водата не можа да го свести, да го изтръгне от веригата на фантасмагоричните преживявания. Обаче за съвсем малко време той дойде на себе си. Кухнята, пак тая кухня същият самовар, десетлитровото шише с газ. Тихо. Пусто. В синята стая пееха тъжна панихида. Най-нажалена извиваше пискливият глас на Иля.

„Негодник — сърдито си помисли Шапошников. Тарикат… й той си въобразява!“

Заслуша се в хоровото, провлечено пеене, в тракането на блъсканите от вятъра капаци; не му се влизаше в синята стая.

Покрай вратата на кухнята бавно изнесоха тапицирания с коприна ковчег на Анфиса, после го изнесоха още веднъж. Шапошников се подпря на рамката на вратата и започна да наблюдава. Всичко видимо — ковчегът, процесията — му се струваше отчетливо и ясно, само че много отдалечено: сякаш го гледаше с обърнат наопаки бинокъл. Той помаха призивно с ръцете си като с криле, за да приближи всичко това към себе си, но животът не искаше да дойде при него, страшният живот се отдалечаваше в пространството.

Навън бушуваше рязък вятър; капаците скърцаха, покривката на масата се движеше, в комина се чуваше жалкият стон на виелицата. Шапошников се олюляваше, стискаше слепоочията си и правеше напрегнато усилие да се опомни, очите му търсеха опорна точка… Но всичко се люшкаше пред очите му, единствен Анфисиният ковчег не се мърдаше и старичкият отец Ипат благолепно кадеше, кланяше се на ковчега.

— Н-не вярвам? Глупости, привижда ми се!

Олюля се пиянски, потърси опора във въздуха и за да не падне, здраво се подпря на ръба на масата, на която дремеше Анфиса. С неимоверна жалост се загледа той в лицето й. Лицето на Анфиса беше мъдро, строго, устата й искаше да каже нещо, но не можеше.

— Уважаема госпожо Анфиса Петровна. — Лекото тяло на Шапошников залитна и от косматите му устни пак се посипаха с дрънчене безумни думи. — Този дом е пуст; стопанката му почина, кучетата са отвързани. Чувате ли как вие нощта? — И той с театрален жест отметна към комина на зиданата печка оцапаната си със сажди ръка. — Многоуважаема госпожо Анфиса Петровна! Който утвърждава живота, отрича смъртта. Да живее животът, Анфиса Петровна, мила!…

Изведнъж зад гърба му — трополене, трясък, звънва стъкло; десетлитровата бутилка с газта се сгромоляса до трупа на Анфиса и косматото чудовище със замотана с кърпа муцуна хвърли върху газта снопче запалена брезова кора.

— Ау! Ти ли?! — смаян ахна обърналият се Шапошников; очите му се изцъклиха, изблещиха.

В тоя миг пламна и се разтече по стаята жълт огън, в тъмнината започнаха да се въртят кълбета смрад и дим. Безумецът мигновено изтрезня, с вопъл смъкна от муцуната на страшилището парцала и се завтече към изхода. Но вратата беше заключена здраво отвън: беше я залостил с кол събудилият се пазач. Навън ставаше бъркотия: караулният свири с всичка сила, върти кречеталото, крещи колкото му глас държи:

— Подпалвачи! Подпалвачи-и-и!!

И един след друг отекват резки изстрели.

Безумецът дойде на себе си и слабите му сили отведнъж се удвоиха. Той се хвърли през пълзящия пламък към прозореца, до който бяха убили Анфиса — капаците са широко отворени, — но там огненият вихър бушуваше с все сила. Задушавайки се от пушека и от страх, той се втурна към кухнята и оттам в килера, оттам по стълбата нагоре, към тавана…

Още миг — и човешкото жилище пламна като барут…

— Пожар! — люшна се викът над селото като космата виелица.

По улиците сновяха хора, хлопаха по вратите, по прозорците на къщята, викаха, без да се спират:

— Пожар, пожар!

Селяните по ризи и гащи изскачаха боси навън, въртяха очи като смахнати, не можеха да познаят селото си: легнаха си посред лято, събудиха се в ледена зима! Наистина по вчерашните кални улици с покарала трева по полянките лудееше свирепа виелица и трупаше снежни преспи. Обсипаните с нежна зеленина дървета уплашено се навеждаха в градините, кланяха се доземи на снежната буря, молеха я за милост. Крилатата виелица разнасяше над селото уплашения звън на камбаната, мокрият сняг затули всички прозорци, вароса всички стени на къщите. Широко жълто зарево пламтеше някъде насред село.

— Ей, Марфа! Къде са ми валенките? Къде си ми дянала полушубката?

— Канджите, канджите!…

— Християни, пожар!…

Кой с шейна, кой с каруца или яхнал кон бързаха към пожара. И вече се чуваха накъсани от вятъра гласове:

— Анф… исината… къща… гори…

Приставът отдавна е на поста си. Криво-ляво, с общи усилия, изтеглят пожарната машина — вътре в машината е кучката Пипка с кученцата си, разсъхнатите бурета са празни, маркучът се е вкоравил и напукал, конете ритат и с предните, и със задните крака, плашат се от запалените фенери и от гюрултията. Приставът е пиян, юмрукът му е окървавен, той се е разгърдил, изпод мустаците му час по час изхвърчат най-долни псувни.

Прохор го няма сред тълпата: Прохор е болен, той бълнува, сам, изоставен — майка му я няма, старшията хукна нанякъде, Варвара е при пожара, баща му не може да се помръдне, не може дума да изрече, Ибрахим го няма, Иля още не се е върнал.

Камбаната ечи. Шумът става все по-силен. А навън мътният мрак на виелицата трепка жълтеникаво. Прохор става, долепя чело до прозореца и казва неразбираемо:

— И това стана… Благодаря.

Анфисината къща се издига самотно. Стотици хора са я заобиколили отвсякъде. Обхваната от огнения поток, тя гори с голяма охота, ярко. Виелицата с все сила се блъска в пожара, огънят сърдито заплюва вълните от виещ се сняг с плюнки от пламък и дим, снежният вихър се насуква на висок стълб над пожарището и целият опърлен от жегата, се изгубва нагоре, във виелицата. Започналите да вият гнезда врани, събудени от лошото време и от глъчката, литват от гнездата си и с тревожно грачене дълго се въртят над селото.

На порозовялата камбанария се смениха звънарите — през тая майска нощ на стареца му замръзнаха носът и ушите, — тежката камбана сега забуча младежки — Вася Мохов радостно теглеше въжетата и се усмихваше от камбанарията на веселия пожар. От църквата излезе шествие, вятърът развяваше хоругвите, падаше по очи и пак се изправяше жалкият пламък в задпрестолния фенер, отец Ипат с кадилницата вървеше най-отпред и пъшкаше — беше навлечен с шуба, с патрахил, с валенки и ватен подрасник.

Скоро къщата изгоря до основи.

Виелицата се укроти, вятърът утихна, хората малко по малко се разотидоха.

Патерица се обърна с лице към пожарището, заплаши със закривен като ястребов клюн пръст и изграчи с някакъв пророчески глас:

— Да знаете, че господ си върши своите хитрости и мъдрости.

23

Раба божия Мария беше добра християнка, но почина без покаяние.

Бодра, без никаква мисъл за смъртта замина тя при умиращата си сестра. Но съдбата беше отредила сестра й да възкръсне, а пък Маря Кириловна преживя знойния май, бурята, любовната реч на Иля Сохатих и неволно убита от неумелата и жестока човешка дума, сега се прибира в къщи по белите майски снегове в своя тих ковчег. И през капака на ковчега не може да се начуди на всичко станало.

Такъв е скритият жизнен път на човека. Но човек не знае това, не може да си го спомни. И така е по-добре.

По завета на старите — тоя обичай е открай време — на всеки достоен покойник отсичат за ковчег цял кедър. Ако беше здрав Пьотр Данилич, той заедно със сина си щеше да избере най-смолестото, най-правото дърво и двамата с брадви щяха да го повалят на земята. С тая работа сега са заети двама селяни и църковният пазач Нефедич.

От един кедър могат да се направят десетина ковчега. Ала Маря Кириловна е знатна покойница — за нея е отредено да се пожертвува цял кедър. А второто дърво е за тленните останки на прелъстителната на времето Анфиса. Може би тя няма да се разсърди, бог да я прости, ако от нейния кедър направят и трети ковчег.

Следствието не можа да установи с положителност кой ще да е тоя трети мъртвец. Установи само, че през оная огнена, снеговита нощ е изчезнал Аркадий Шапошников. Възможно беше той да се е възползвал от бъркотията през последните дни и да е избягал, както бягат мнозина заточеници. Възможно беше да е изчезнал не като прост политически заточеник, а като подъл разбойник: убил е Анфиса заради отхвърлената си любов и се е укрил. Възможно беше освен това не някой друг, а той да е подпалил къщата на Анфиса и да е изгорял заедно с покойницата.

А ето един неоспорим факт, който, неизвестно защо, не влезе в протокола на предварителното следствие. Арестуваният злочест пазач на разпита се кълнеше, че подпалвачът бил избягал, а той, пазачът, два пъти стрелял по него, съдрал се да вика: „Дръжте го, дръжте го!“ — и никой не му се притекъл на помощ. А на въпроса: как е можал подпалвачът да се вмъкне в къщата? — пазачът след няколко удара по зъбите уж рекъл, че той, пазачът, бил с летни дрехи, нали беше топло, — а някъде към полунощ, като зафучала снежната виелица, той треперил, треперил, па прескочил до в къщи да си облече кожуха, а когато се върнал, „къщата горяла“.

Да, доста мъглява история.

А и всичко останало е мъгляво и скрито. Ясен е голият факт: в развалините на пожарището бяха открити два силно обгорели трупа. В тях беше останало много малко човешко. Къде е гордата хубост на Анфиса? Нещо сгърчено, жалко. И чудна работа: в изстиналия прах личи, че четирите ръце, вдигнати сред смъртните мъки, са споили мъртъвците ведно: труповете лежеха на една страна, обърнати с лице един към друг и сякаш се прегръщаха. Тая загадка дълги години се запази в паметта на хората, а накрая се забрави, както става с всичко.

И още една странна случайност: пожарът беше изял всичко, само часовникът с кукувичката се беше откачил, беше паднал в мазето и останал непокътнат. Кукувичата беше отворила широко вратичката, сигурно е искала да изхвръкне, ала се е уплашила от пламъка. Стрелката показваше три часа и двайсет и три минути. Следователят вписа времето в протокола. А часовника, за спомен от Анфиса, пожела да вземе приставът.

Надвечер върху чистия нежен сняг рухна първият кедър, горският хубавец. Върхът му падна в един раззеленен храст. Под храста имаше изгърбена, приличаща на гроб пряспа. Църковният пазач Нефедич разрови пряспата с крак:

— Братлета, що е туй? Птици!

В разровения сняг намериха два умрели лебеда, мъжки и женски. Те бяха се притиснали един до друг, бяха скрили глави под крилата си и замръзнали така. Лебедите бяха долетели неотдавна от топлите страни, но вчерашната внезапна виелица не бе ги пощадила. Тая рядка находка също стана повод за безброй глупави умувания.

Докараха останките на Маря Кириловна и ги сложиха направо в църквата, до убитата Анфиса. Отец Ипат отслужи панихида. Надойдоха много хора. Всички обичаха и жалеха Маря Кириловна, много искрени сълзи бяха пролети.

На Прохор не казаха веднага за смъртта на майка му. Когато чу за нея, Пьотр Данилич се прекръсти: ръката му, макар и трудно, беше започнала да действува, езикът му криво-ляво изломоти:

— Го-ор-ката…

Щом пристигна в града, Иля Сохатих изпрати телеграма на Яков Назарич Куприянов. Получи следния отговор:

„Не мога да пристигна — имам работа. Потърси търговеца Груздев той случайно е вашия град. Изпращам му телеграма да замине при вас в Медведево. Той ще ме замести. Случай на крайна нужда ще пристигна лично.“

Инокентий Филатич Груздев — същият, който се беше срещнал с Прохор на плаващия панаир в село Почуйское — беше отседнал в „Сибирска странноприемница“. Иля Сохатих, украсил и двата си ръкава с траурен креп, намери търговеца по обед.

— Имам чест да ви се рекомендувам: Иля Петрович търговец, представител на фирмата „Громови и сие“. Ето ви една депеша от търговеца Куприянов и освен нея няколко трагични нещастия. Инцидентите са кой от кой по-лоши, което можете да познаете дори само от тоя печален траур — той показа крепа, извърна се настрана замига, след това махна съкрушено с ръка и допря до очите си копринената носна кърпичка.

— Виж какво, полупочтени… Седни и говори като хората… Аз тия финтифлюшки не ги обичам — прекъсна го търговецът.

Иля Сохатих въздъхна тежко и седна на перваза на прозореца.

— Пьотр Данилич благоволи да се парализира. Маря Кириловна скоропостижно предаде богу дух в ръцете ми. Прохор Петрович се разболя. Анфиса Петровна — имахме една такава хубавица — е убита посредством пушечен изстрел. Ибрахим е арестуван. Подозрението можеше да падне освен туй и на Прохор Петрович. Туй е по същество.

— Ти свърши ли си работата тук?

— Тъй вярно.

— Коне!

Преди да потеглят, Иля Сохатих намери време да обиколи магазините и си накупи някои работи. Пътуваха бързо, на станциите само сменяха конете и пак се качваха на файтона.

Докторът пристигна в Медведево едно денонощие преди тях. Той си имаше свой метод на лекуване. Даде на Прохор силно очистително, после конска доза бром, вечерта преди лягане две чаши горещо червено вино и му направи масаж със стъргана ряпа и терпентин. Болният през нощта на три пъти смени мокрото бельо и заранта стана почти здрав.

С Пьотр Данилич докторът постъпи иначе. Влезе при него, страшен, чернобрад, навъсил вежди и втренчил поглед изпод тъмните си очила.

— Вдигнете лявата ръка! Вдигнете дясната! Тъй, всичко е наред. Кой крак не действува? Тоя ли? Вдигнете го! Тъй. По-високо не можете ли да го вдигнете? Тъй. Кажете: па-ни-ца…

Пьотр Данилич запримигва и забоботи дебело:

— Па-а-аа…

— Хайде, хайде… Тъй… Ни-ни.

— Ни-и-ии…

— Ца!

— Три! — викна Пьотр Данилич и се разсмя.

— Станете! — заповяда му докторът.

Болният го погледна смутено-умоляващо.

— Хайде де… Бързо!… Стани!

Болният провеси крака от кревата. Докторът му помогна да се изправи.

— Вървете! Стига сте се правили на ударен. Здрав сте. Вървете!

Тътрейки болния крак, Пьотр Данилич тръгна към креслото, стигна до него и седна.

— Кажете: кра-ка…

— Кр-аа-аа…

— Хайде, хайде… Не провлачайте… Ка!

— Три! — викна Пьотр Данилич и пак се разсмя.

Докторът поклати глава неодобрително, каза: „Масаж“, хвърли куртката, запретна ръкави, накара болния да легне и цял час масажира крака му. Провери със секундомера пулса му, преслуша сърцето. После попита фелдшера:

— Вендузи имате ли?

— Имам.

— Я ги донесете! Трябва да му се пусне кръв. Много е пълнокръвен.

Онзи ден студът беше някъде към пет градуса — същинска зима. Вчера спадна до нула. А днес слънцето засия горещо, до обед всичкият сняг се стопи, от влажната земя се вдигаше пара като от изпотена кобила в студ. В полето и из гората хлапетата започнаха да намират трупове на замръзнали прелетни птици.

По разкашкания път пристигнаха най-сетне Инокентий Филатич Груздев и Иля Сохатих. И в кажи го мъртвия дом на Громови се вля нов живот.

Набитият, чевръст Инокентий Филатич с побеляла, кръгло подстригана брада веднага влезе в стаята на Прохор Петрович. Прохор лежеше на кревата по корем и плачеше.

— Какво има?! — викна търговецът с бодър глас. — Гарга си ти, а не орле! Какво? Майка ти била умряла? Чудо голямо! Смъртта за какво обикаля земята? Ще я погребем, помен ще направим, на бедните ще раздадем стотина рубли… Ставай, ставай, ставай!… Баща ти бил болен! Нищо работа, ще оздравее и ще живее по-дълго и от двама ни. Изгората ти застреляли! Че какво от туй… Кой каквото си е дробил, това сърба… — Търговецът прегръщаше седналия вече Прохор през раменете и почувствува, че при думата „изгора“ Прохор целият трепна. — Сега, сега… — Търговецът рипна от мястото си, ритна с крак вратата, хукна нанякъде и веднага се върна с бутилка водка.

— Я виж! Смирновчица… Тук няма такваз. Съвсем прясна е, аз я донесох. — Той плесна с длан дъното на бутилката, тапата изхвръкна като ракета, водката забълбука във водната чаша. — Я си пийни!… Къде ти е кърпата? Изсекни се… Тъй… Сега си избърши мутрата… Ха тъй… Щиглец!

Прохор се развесели от приказките на гостенина, усмихна се — но веждите му бяха намръщени — и пое чашата.

— Добре дошли, Инокентий Филатич… Кой вятър ви довея? Аз много се радвам… Спомняте ли си, че на панаира ви бях казал: пак ще се срещнем?… И ето на…

— Има си хас, помня! А ти помниш ли водните платна? Пий.

Търговецът вдигна бутилката, отмери с нокът една порция, прекръсти се и забълбука направо от шишето:

— Ех, от гърло в гърло!… Едното ще наквася, другото ще пресуша… Благослови, господи!

Варвара се побърка от шетане: Инокентий Филатич непрекъснато я подканяше: „По-бързо, по-бързо!“ Освен туй усърдно помагаха попадията и местната учителка. Иля Сохатих отсъствуваше. Омацан със сажди, черен като арапин, той ровеше из пожарището и старателно търсеше какъвто и да е предмет за спомен от Анфиса, сувенир.

— Всичко е изгоряло — печално казваше той. — Дори маринованите гъби.

Инокентий Филатич здравата го нахока, нареди му веднага да докара една каруца борови клони за погребението, взе му всички ключове от дюкяна, от килерите и сандъците и изчезна.

Скоро благодарение на неговата разпоредителност тленните останки на Маря Кириловна, прехвърлени в новия ковчег, бяха пренесени в дома й. Ковчегът с тялото на Анфиса Петровна остана в църквата. А третият ковчег с неизвестния мъртвец се намираше в общината, до дранголника, където бяха затворили Ибрахим.

Ибрахим-Оглу още не бе разпитван: на пожара следователят се простуди още повече и легна болен.

Погребението беше насрочено за следващия ден. Копаеха четири гроба: близо до параклиса на гробищата един почетен гроб, по-настрана до стената, в ъгъла, гроба за убитата, третия — извън гробищната стена, на поляната, за неизвестния покойник. И четвърти копаеше в градината си старата Патерица за двата умрели лебеда.

Инокентий Филатич настояваше да погребат в гробищата и неизвестния покойник, ала свещеникът упорствуваше:

— Откъде да знам, че е човек? Може да е овен, а може и нещо още по-лошо… Не бива.

От града пристигнаха един дякон и пет млади монахини, църковен хор.

От сутринта слънцето приличаше, оцелелите след виелицата скорци пееха с цяло гърло.

Последното опело беше тържествено. Към монахините се присъединиха някои от местните певци, стана хубав хор. Басовата партия в хора държеше докторът, той беше любител на пеенето. Отец Ипат се проникна от особено благочестие по две причини: от уважение към християнските добродетели на покойната раба божия Мария, и защото очакваше значителни земни блага за пастирските си печали и трудове. Затуй служеше бавно и благолепно. Дори съчини подобаващо слово, ала в голямата суматоха забрави за съжаление хартийката в къщи.

Младият червенобрад дякон с удължена като гърне глава смайваше цялото село с прекрасния си бас. Подът е постлан с борови клони, огледалото покрито с бял чаршаф, възглавието на покойната украсено със зелени клонки и книжни цветя. Восъчното лице на покойницата сякаш се вслушваше във всичко и се усмихваше благодарно. Из стаята плаваше ароматен дим и радостно се въртяха под тавана току-що съживилите се мухи.

Пьотр Данилич също беше тук, седеше на едно кресло до ковчега на побойницата и плачеше тихо. Прохор често коленичеше, лицето му беше съсредоточено-спокойно и свещта в ръката му — права. Чевръстият Инокентий Филатич намираше време да се моли, да маха нагара на свещите, да добавя въглени в кандилницата и да приглася на хора. Но когато пригласяше, фалшивеше безбожно. Лицето на Варвара се беше изморило от непрекъснати гримаси на безутешна печал, очите й бяха червени и подпухнали; до нея, на боядисания под, се виждат ручейчета от сълзи: Варвара трябва да плаче, да плаче горчиво — умря Маря Кириловна, Ибрахим здравата загази, сполетя го беда.

Зад всички молещи се стоеше пазещият дома, старшията Ерофеев, а до вратата към коридора — Иля Сохатих.

Целият вид на продавача е объркан и жалък: гърбът му се е превил, главата му е клюмнала унило. Но той внезапно разтърсва напарфюмирания си къдрав перчем, гордо отмества единия си крак, скръства по наполеоновски ръце на гърдите си и хвърля на молещите се предизвикателен поглед. Към края на панихидата той започна да си мърмори нещо, да се усмихва и да размахва ръце. Мърморенето му ставаше все по-високо, присъствуващите започнаха да се обръщат към него, той намигна на една от монахините и й подсвирна тихичко. При него отиде Инокентий Филатич:

— А бе, полупочтени, ти да не си пиян?

— Не съм пиян — взе да се дърпа заднешката Иля, затуляйки устата си с ръка. — Аз съм нещастен до корените на всичките ми косми. От мъка мога чак да се побъркам.

Ето че забуча мощно гласът на дякона и всички освен Иля паднаха на колене. А Иля се подпря с чело на стената, трагично задъвка ревера на сакото си и хленчеше, пущайки лиги.

Прозорците бяха широко отворени и „вечная памет“ на гръмогласни вълни доплава до дранголника на Ибрахим. Ибрахим започна да вика и да рита с токове вратата колкото му сила държи:

— Шейтан! Пускай мене, шейтан!… С Маря ми дай да се сбогувам, молим ти се.

А до вратата на дранголника, на пейката, лежеше в ковчега си неизвестният мъртвец.

Последното целуване премина с вой и плач. След това понесоха ковчега.

Отпред вървеше голяма каруца, натоварена с борови клонки. На каруцата се бяха качили гърбавият Лука и Кузка, племенникът на готвачката. Лука обсипваше траурния път с борови клонки, Кузка разпръскваше по пътя овес от една торба, та и птичките да поменат с нещо покойницата. Камбаните забиха печално.

Спряха се пред църквата, отслужиха лития: изнесоха Анфисиния ковчег и поеха по-нататък.

Иля Сохатих внезапно се изскубна от тълпата и отиде при ковчезите.

— Анфиса Петровна! Маря Кириловна!… До скоро виждане… Адю! Адю!… — викна той с пресекнал глас, яростно разкъса яката на рубашката си и хукна към къщи, размахвайки ръце.

После изнесоха третия покойник и — по-нататък към гробищата.

Хорът задружно пееше „свети боже“; зад шествието кършеше ръце и отчаяно виеше, обляна в сълзи, Варвара:

Като влезеш сега в черната земя-яя…

на кого ни оставяш, клети сирачета-а…

Иззад решетките черкезинът ревеше яростно:

— Сбогом, Маря, сбогом!…

Приставът погледна незнайния трети ковчег и попита писаря:

— Всички села ли са оповестени за бягството на Шапошников?

— Ами да… всички, разбира се…

Печалният звън на камбаната замлъкна, очите изсъхнаха, земята се прибра в земята.

Божието се свърши, дойде време за човешкото: стомасите на всички присъствуващи бяха зажаднели за изобилен помен.

Надойдоха безброй канени и неканени. Във всички стаи по заръка на чевръстия Инокентий Филатич бяха наредени дълги маси.

Няколко хлапета търчаха откъм село към връщащата се тълпа и викаха:

— Иля Петрович се застреля!… Иля Петрович!…

Хората веднага ускориха крачка. Някои дори се завтекоха към селото. Приставът използваше отсъствието на заболялата си съпруга и вървеше наперено до една хубавичка монахиня, говореше й разни мирски работи: монахинята Надя оглеждаше зелените ниви и гори и тихичко се подсмиваше.

— Хайде, още един! — намуси се приставът, щом чу печалната новина. — Ама на сериозно ли? Раната смъртоносна ли е? — попита той босите хлапета.

— Куршумът го е продупчил и е изхвръкнал! В хълбока!… Насмалко не умря! Гърчи се! — викаха едно през друго децата.

Докторът и фелдшерът бързо се качиха на двуколката на Громови, отзад увиснаха четири хлапета.

Иля Петрович Сохатих умираше в стаята си. Той се беше застрелял насред развалините на Анфисиното пожарище. Селяните го вдигнаха грижовно, пренесоха го в къщи. Сега край него се въртяха Патерица и двама учудени старци. Никой не подозираше, че Илюха — какъвто веселяк беше, ще посегне на живота си. Ех, тежък е тоя пусти наш живот!

А в туй време селото ехтеше от плач и стонове: оплакваха новия покойник, лееха сълзи три моми — Даря, Маря и Альона, давеше се от плач не много старата още вдовица Ненила, виеха с глас двете булки Проска и Настюха, безутешно ридаеше с дебел бас дебелата петдесетгодишна вдовица Фьокла. Ето какво направи тоя луд Илюха, тоя къдрокос клетник!

Иля охкаше, лицето му беше пребледняло, очите му страдалчески затворени, гащите разкопчани, на десния му хълбок се беше измъкнала окървавената рубашка с разкъсана яка.

— Топла вода, живо! — викна докторът. — Лед!!

Той бързо извади от походната си аптечка сюнгер, марля, спринцовка, морфин, сублимат и една сонда.

Иля Сохатих отвори очи, облиза сухите си устни, прошепна:

— Докторе, миличък… Умирам…

Патерица на колене се молеше пред иконите — високо, та да я чуват всички.

Докторът заключи вратата, облече си престилката, разголи Иля Петрович до кръста, изми със сюнгера раната и вдигна очилата на челото си:

— Хм… Странно. Два пъти ли сте стреляли в хълбока си?

— Два. Първия път даде засечка. Втория път в целта… Фактически — застена, заохка, извъртя очи Иля Петрович.

— Хм… Странно, странно. Както и да е, потърпете малко… Сега ще сондирам раната… Но защо в десния хълбок? Ако ви заболи, викайте колкото ви глас държи, това облекчава. А ако болката стане непоносима, ще ви инжектирам морфин… Хайде сега… — Докторът извади сондата от сублимата и се наведе над умиращия.

Иля Петрович погледна лъскавата сонда и викна като луд.

— Твърде преждевременно — каза докторът. — Още не съм започнал… — Хайде сега — и предпазливата сонда затърси в хълбока канала от куршума.

— Хм… — пак каза докторът и започна да пъха сондата в другата рана.

Иля крещеше.

Гостите нетърпеливо чакаха пред вратата появяването на доктора. Жестоките викове на самоубиеца насмалко не доведоха неколцина души до припадък, отец Ипат се кръстеше, шепнеше:

— Господи, приеми духа на раба твой Иля с мир… Чудо и половина!… Прости му, господи, всички волни и невол…

Виковете на страдалеца стихнаха.

— Умря — решиха всички, дълбоко въздъхнаха и устремиха погледи към иконите.

Докторът захвърли сондата, късогледо се наведе над самата рана и весела усмивка разора мрачното му лице.

— Нищо ви няма — каза той. — Раната е пробивна, чиста. Куршума го няма. Обличайте се и идвайте на трапезата да поменем покойницата — и си излезе.

— Какво, какво? Какво?!

— Глупости — съобщи докторът на гостите. — Той, диването му с диване, издърпал кожата си на хълбока и я прострелял… Но защо на десния хълбок?

Докторът се върна в стаята на Иля:

— Я ми кажете: вие левак ли сте?

— Тъй вярно, от левичарите — бодро се усмихна Иля, а после рече на продължаващата да се моли Патерица: — Бабке, недей страда толкоз… Господ ме спаси. Сърцето и белите дробове са наред.

Отец Ипат изразително се молеше заедно с всички:

— Очите на всички към теб са обърнати с надежда, господи, и ти им даваш храна всеки ден, разтваряш щедрата си десница, изпълняваш всяко човешко благоволение. — С широк кръст благослови трапезата; всички насядаха.

Насред масата, пред почетните гости и Прохор, имаше голяма кана с бадемово мляко.

Хубавичката монахиня Надя замеряше с хлебни топчета Прохор Петрович. Но Прохор е суров и мрачен.

Полегатите червеникави лъчи на залеза напълниха с нетленно вино изпразнените до дъно бутилки.

Печалната миризма на стъпкалите с токове борови клонки напомняше на живите, че някого вече го няма, някой завинаги е напуснал земята.

Чашата на Прохор падна и се счупи. Прохор сключи вежди. В съседната стая продължително изстена баща му.

— Анфиса Петровна Козирева е убита от Прохор Громов.

Като чу тия страшни думи, Инокентий Филатич се измести заедно със стола си по-настрана от седналия насреща му следовател и усмихнатото му лице внезапно стана учудено и сериозно.

— Да, да, да… — наведе се към него следователят, източвайки врат. — Прохор Громов е убиецът.

И няколко мига те се гледаха втренчено в очите. Погледът на следователя е уверен и твърд.

Инокентий Филатич тихо, на пръсти, поскърцвайки с намазаните си ботуши, отиде до тъмния ъгъл, там добави към трите стотачки още две и се върна при масата.

— Какво е туй?

— Петстотин.

Следователят блъсна парите и те паднаха на пода.

Инокентий Филатич запълзя по пода, смирено ги събра, сложи ги в портфейла си и веднага приготви за всеки случай две по петстотин, с изображението на Петър Велики.

— Какви са все пак главните улики срещу Прохор Петрович? — попита с изтънял глас Инокентий Филатич Груздев и пак седна на крайчеца на нажежения като готварска печка стол.

— Главната улика е логиката — каза следователят; той се закашля продължително и мушна термометъра под мишницата си. — Помислете си сам, любезни, за кого е била изгодна смъртта на Анфиса Петровна? На отец Ипат не му трябва, на пристава не му трябва, на нас двамата също не ни трябва. Сега слушайте: за никого не е тайна, че старият Громов е искал да се ожени за Анфиса Петровна и че тя е настоявала той да прехвърли на нейно име цялото имущество и целия капитал, включително и капитала на Прохор. Това е много добре известно на следствието. На следователя е известно и това, че Прохор Петрович е искал чрез женитбата си с дъщерята на търговеца Куприянов да увеличи своите капитали и да стане индустриалец от голям мащаб. А знаете ли какви очи има Прохор Петрович? Кажете ми де, знаете ли? А Анфиса Петровна е притежавала някакъв извънредно важен документ. Учителят заяви, че е съпровождал Анфиса за града — тя била тръгнала с тоя документ при прокурора, но ги настигнал Прохор Петрович и посещението при прокурора не се състояло. Не знам можал ли е Прохор Петрович да измъкне тоя документ от Анфиса, но ми е съвсем ясно, че той твърде много се е страхувал от тоя документ. Разбирате ли по каква причина? Страхувал се е от шантаж от страна на Анфиса Петровна. Ясно ли ви е?

— От ясно по-ясно — боязливо и възхитро се усмихна Инокентий Филатич. — Сега позволете аз да ви попитам най-приятелски: кой е видял този Анфисин документ? Учителят видял ли го е? Вие видели ли сте го?

— За съжаление нито учителят, нито аз сме виждали документа.

— Тогаз, значи, той изобщо не е съществувал; женски закани са туй, измишльотини… Анфиса си го е измислила.

И още в същия момент Инокентий Филатич извади наум от хилядата рубли петстотин. А следователят пак се разкашля. После каза с прегракнал писклив глас:

— Аз не твърдя, че мадам Козирева е убита лично от Прохор Петрович. За тая работа той е могъл да хване и някого другиго, например Ибрахим.

Иван Иванич Голубев, следователят, живееше сам. Двамата му сина служеха в Москва и в Томск, жена му отдавна беше умряла. Той самият преди три години бе преместен — с понижение — тук от град Крайск: заради някакви служебни разправии с прокурора. В Крайск той поддържаше приятелски отношения и със семейството на Куприянови, и с Инокентий Филатич.

— Чаец ще пиете ли? — попита домакинът.

Пресованият чай, кипнал на примуса, беше ароматен, силен. Гостът пусна в чашата си две големи бучка захар, каза:

— А според мен, любезни ми Иван Иванич, вие не сте прав. Ей богу, не сте прав. Нито черкезинът, нито Прохор са убили Анфиса. Убил я е изгорелият. Може да й е бил любовник, бог да я прости. А може и да не е той; може някой каторжник да е свършил тая работа, някой скитник от тайгата. Малко ли се шляят наоколо? И я е убил с цел да я ограби. Имайте предвид това. А ако е тъй, тогаз — фют! — следите са заличени, всички ще излязат чисти, а вие преставате да си блъскате главата и ви остава само да чакате голямата благодарност на Громови. Имайте го това наум, хубавичко го запомнете. — Инокентий Филатич чак преглътна слюнката си от сполучливото хрумване и се размърда на стола. — А сега ми кажете, за бога, направихте ли грижлив обиск у покойницата между нейната смърт в пожара, да му се невидяло макар? — напрегнато и разбърквайки с лъжичката чая си, попита търговецът.

— Какво е това, разпит ли? Моля ви се, Инокентий Филатич, без разпити… И изобщо… Аз не съм длъжен да ви…

— Какъв разпит? Смешни работи приказвате… Недейте така, недейте така! — замаха към него с карираната си носна кърпа търговецът и се изсекна с облекчение. — Питам само…

Черните му очи днес са особено лукави: в тях свети търговският хитър ум. Бялата брада е грижливо подстригана. Румените пълни бузи са заградени от гъста сребърна четина. Бялата глава не е сресана, разчорлена е, на дебелия врат е окачен бронзов медал. Пръстите на ръцете му са къси, но зорки и пъргави. Пръстен с тюркоаз. Изтъркан сюртук. Тесните му ботуши са добре излъскани.

— Та какво? Направихте ли обиск преди пожара?

Следователят сръбна чай, намали фитила на лампата и се втренчи в ъгъла, в тъмното:

— Право да си кажа, аз за съжаление допуснах грешка. Обиск преди пожара не бе направен… Пък и кой можеше да го предвиди тоя пожар?

— Не е правен?! — рипна търговецът от парещия му стол и от петстотинте рубли мислено свали още двеста.

Следователят извади термометъра изпод ризата си и започна да го гледа внимателно.

— Всъщност — каза той — безсмислено беше да правим обиск: за имуществото на убитата беше осведомен само Пьотр Данилич, е, да речем, най-много и синът му. И никой друг. А те и двамата бяха болни. Тъй че посредством обиска предварителното следствие надали би могло да установи кражба на имущество от потърпевшата… Трийсет и осем и шест десети… Пак взе да се качва.

— А документчето?! — отново рипна търговецът. — Нали онуй документче можеше да ви попадне в лапите? Там е цялата работа.

Следователят се намръщи от яд и не каза нищо. После рече, тупайки леко с длан по масата:

— Само че имайте предвид: тоя разговор между нас да си остане. И никому нито думичка… Разбрахте ли?

— Разбрах, разбрах… И излиза, значи, тъй. — Инокентий Филатич стана, с все сила разтърка с юмруци кръста си, изправи се и хукна със ситни крачици нагоре-надолу из стаята, като се позабави съвсем малко край разхвърляния креват на следователя. Оправи смачканата възглавница и каза: — Излиза тъй. Убиецът е гръмнал с пушката и е побягнал — някой му е попречил: не е можал да извърши обира. А после, на другата нощ, пак се вмъкнал… Напил е караулния, разбира се, или го е излъгал, туй вече не е моя работа… може би му е обещал да си поделят плячката…

— Караулният е арестуван.

— Значи, вмъкнал се е с шперц и е започнал да тършува бързешком… За крадене има много, ама го дострашава: покойницата лежи, вика за отмъщение, всява ужас в него. За да се окуражи, той отваря долапа, а в долапа водка, вишновки колкото ти душа иска, а разбойникът е пияница. И изведнъж докопва пиене… Замайва му се главата — и се натрясква. Тук ракла, там гардероб, тъмница, той сваля газената лампа и без да иска, я прекатурва… И ето ти… Най-неочаквано покойницата се надига от ковчега, хваща го, не го пуща. Откъде да знам, той може сам да е допълзял до нея — да й смъква разните там медальони… А огънят става все по-буен, дим, смрад… И точно тогаз крадецът хвърля топа… Всичко е ясно… Тъй ли е, или не е тъй? Дай си ръката! Видя ли как ти намерих убиеца?… — И старецът се разсмя въпросително, жълтите му зъби лъснаха.

— Да, правилно… — замислено се обади следователят. — Може и така да е. Сега, сега… Качва се, дявол да я вземе.

— Кой се качва?

— Температурата. Сега, сега… — Следователят отбеляза на графика една точка и тегли със син молив черта; ръцете му трепереха. — Трийсет и осем и шест десети… Та какво? — И той вдигна болезнено почервенялото си сериозно лице към събеседника.

— Ама вие чухте ли какво ви говорих?

— Чух, разбира се. Е, та какво?

— Действувай тогаз, както ти казвам. А ние ще ти…

— Възможно е, че бих действувал точно така. Възможно е… Но ето каква е работата… — Тържествуващо мърдайки гъстите си вежди и бръчките по челото, следователят измъкна от етажерката овехтялата си чанта. — Виждате ли, вестник с откъснато ъгълче. Взех го от Прохор Петрович, при разпита. А ей го и ъгълчето.

— Добре де, какво от туй?…

— Намерих го в стаята на потърпевшата. То е било използвано като тапа в пушката на убиеца… Виждате ли, обгоряло е по краищата. Значи? — И следователят сви устни в унищожаваща гримаса.

— Добре де, ама какво от туй?…

— Значи?

— Добре де, ама какво от туй?… — фъфлеше, тъпчеше на едно място езикът на търговеца. Сериозно уплашен, той мислено прибави към тристата рубли още петстотин, още петстотин и хиляда. Изведнъж ушите му се зачервиха, жилите по слепоочията му затупкаха, зениците му се разшириха и пак се свиха. — Гледай, гледай! — рязко скочи той, надигна се и заби пръст към прозореца, зад който се мътнееше късният вечерен час. — Отец Ипат… Пиян!…

— Не, май че не е той — обърна се и се загледа през прозореца и следователят. Него здравата го тресеше.

— Не, той е… Не, не е той… Това е дяконът…

— Кой дякон? — попита следователят и разтърка очите си.

— За опелото, от града го повикаха… И с монахиня е тръгнал!…

— С каква монахиня?

— На опелото… Гледай го, гледай го какво прави! Кха-кха-кха…

В същото време пръстите на търговеца работеха с чевръстината на талантлив картоиграч ментарджия. Той бързо гълташе чая, задавяше се, гъргореше, кашляше, гълташе изстиналия чай, задавяше се, пъшкаше.

Следователят бързо извърна глава към него.

— Та ви казвам — със стегнато гърло рече търговецът, като гъсок разтягайки и прибирайки шията си. — Та ви казвам…

— Къде е?! — кресна следователят и обзетите му от тръпки ръце зашариха по масата. — Хартията, парченцето, тапата?! — С едната си ръка той сграбчи търговеца за гърдите, с другата блъсна черчевето и викна на улицата:

— Старши! Стотнико! Кмете!…

— Иван Иванич, приятелю… Побърка ли се?… Хиляда, хиляда и петстотин, две хиляди ще ти дам…

— Ей, който и да е!… Повикайте пристава!…

— Ама ти полудя ли? Смили се над стареца… Какво приказваш, ангеле… Трескав си. Бълнуваш. Три хиляди искаш ли?

Хлапетиите се разтърчаха из село като светкавици. Пръв дотърча урядникът. След него — старшията и двама селяни. Подир тях — докторът.

И най-старателният обиск не даде никакви резултати. Съблякоха Инокентий Филатич гол-голеничък, опоскаха всичките му дрехи — хартийката не се намери.

Инокентий Филатич падаше на колене, плачеше, кълнеше се и се кръстеше, казваше, че е съгласен и гръм, и какви ли не нещастия да се стоварят върху побелялата му глава, ако лъже. Какъв документ? Каква тапа? Какво е направил, та резилят неопетненото му име? Него лично губернаторът го познава, познават се и с преосвещения Варсонофий… Ама как, ама как ще си позволи той?! Какво приказвате, какво приказвате?… Господин урядник, господин докторе, бъдете тъй добри да имате предвид!… А следователят е невменяем, той никак не е добре; не, вие само погледнете, погледнете само колко градуса има под мишницата…

Но Инокентий Филатич бе арестуван и запрян в ареста заедно с Ибрахим-Оглу.

Докторът накара следователя да си легне. Температурата на болния беше скочила до четирийсет и три десети. Следователят бълнуваше:

— Аз, аз, аз… Да се доведе Маря Авдотиевна!

На другата заран приставът получи от Прохор Петрович на четири очи петстотин рубли аванс.

— Фьодор Степанович, ще имам да ви давам още петстотин рубли. Недейте ме изоставя… Виждате, че съм съвсем сам… И недейте ме смята, моля ви се, за престъпник. Аз съм чист, кълна ви се.

Приставът си тръгна през кухнята. Старшията захвърли лъжицата, затисна с длан натъпканата си с каша уста, бързо скочи на крака, изпъна рубашката си.

— Варди младока… Отваряй си очите!…

— Сл… ш… ам… Кха, ких!

А още същата заран, един час след полицейското посещение при Прохор, Инокентий Филатич Груздев бе освободен. Приставът дори му се извини: разбира се, че е станало явно недоразумение, следователят има треска, всичко може да му се привиди… Дори и да е съществувало наистина неприятното късче хартия, него следователят в пристъп на пароксизъм може да го е хвърлил в печката или, извинявам се за израза, може да го е взел и да се е… с него.

Инокентий Филатич изцяло се съгласи с разумните доводи на пристава и се раздели с него приятелски, като остави в началствената длан сто рубли, и побърза да си намери някое по-закътано местенце в гората: стомахът му отдавна беше свикнал да функционира редовно всяка заран. След като се освободи от изпражненията, той грижливо ги изследва. Не можа да открие никакви остатъци от проклетата тапа, през нощта тапата се бе смляла напълно. Много добре.

Сега единствен злостен свидетел оставаше учителят Пантелеймон Рошчин. Инокентий Филатич, пълничък, весел, с кадифено търговско каскетче, отиде подир обед при учителя за приятелски преговори. Какво е станало там — не се знае, ала когато свещеникът и дяконът минаваха заедно покрай квартирата на учителя, видяха как Инокентий Филатич се търколи като топка надолу по стъпалата и се спря чак на улицата с навирени пети.

— А, отец Ипат! Отец дякон… Моите почитания — весело възкликна Инокентий Филатич, но преди това се изправи на четири крака, стана и дори си вдигна кадифеното каскетче.

Духовните лица насмалко не се разсмяха, но като забелязаха явното смущение на Инокентий Филатич, и двамата прехапаха устни.

— Ама че проклет народ са тия длъжници!… — Търговецът крачеше до духовните особи и изтупваше праха от сюртука си. — Трийсет и две рубли има да дава, говедото. От три години ги дължи. И барем една копейка да върне, пустият му скелет! А пък аз тръгнах да слизам по стъпалата и поради недовиждане се препънах.

— Да — басово рече дяконът с грейнала червеникава брада. — И в писанието е казано: „стръмни са чуждите стъпала“.

След една седмица следователят оздравя. Отдавна му се искаше да си купи първокласна белгийска пушка и чистокръвно куче. Сега имаше пълната възможност да осъществи мечтата си. Може би той беше открил под възглавницата си хилядата рубли, ловко мушнати там оная вечер от Инокентий Филатич, и поради болезненото си състояние случайно беше сметнал тия пари за свои. Възможно беше също така следователят, който разполагаше със собствени трудови спестявания, изобщо да не е предполагал за тоя подъл рушвет. Но тъй или иначе, той реши: щом приключи съдебният процес, да си вземе отпуск и да замине за Москва или за Петербург.

Предварителното следствие с разпита на Ибрахим.

Оглу се водеше, кой знае защо, вече не чак толкова енергично, както го изискваха интересите на работата. А общото заключение по следствието беше неопределено и мъгляво: живите кандидати за подсъдими — Ибрахим-Оглу и Прохор Громов — само се подозираха в престъпление, а явни улики срещу тях не се посочваха. Успоредно с това се излагаше версията, че действителен убиец може да е бил и политическият престъпник Аркадий Шапошников, който се намирал в близки отношения с Анфиса и изчезнал още на другия ден след убийството, а възможно е и да е изгорял заедно с нея. А накрая живописно бе изложена версията, подсказана от Инокентий Филатич: с други думи, че потърпевшата е била застреляна от някой скитник, с цел да я ограби, но в момента на убийството някой му е попречил: той е дошъл да граби по друго време, напил е караулния, вмъкнал се е в къщата, намерил е в долапа водка, напил се е, в пияно състояние неволно е предизвикал пожар и сам е изгорял. За съжаление следствието не е можало да извади куршума от черепа на изгорялата Анфиса Козирева и поради това е принудено само да прави едни или други предположения, но в никакъв случай не и да твърди. Историята с изгубването на криминалното късче от вестника също беше потулена.

В заключение следователят се позоваваше на тежката си, засвидетелствувана от градския лекар болест и молеше съда да вземе под внимание това печално обстоятелство и да проведе съдебното следствие строго според изискванията на закона, за да може да възтържествува принципът на непоклатимата и светла правда-истина, на олтара на която следователят е положил целия си опит, всички свои знания и всичките си душевни пориви.

А изобщо документът беше съставен, ако не достатъчно убедително, то поне съвсем красноречиво.

24

Залата на съда в градчето беше претъпкана.

На подсъдимата скамейка седяха търговският син Прохор Петрович Громов и бившият каторжник Ибрахим-Оглу.

Беше краят на юни. В дългата, но ниска, сякаш сплескана зала е задушно. Иля Петрович Сохатих, свидетел, мирише амоняк и за шик си наквасва главата с одеколон. Лицето му е напудрено, устните му са леко изчервени: около него, накъдето и да се обърне, седят безброй госпожици за женене.

Прохор е мрачен. В очите му се чете жестока увереност в своята сила. Бузите му са хлътнали, обрасли с черна четина. Лицето на Ибрахим е изсъхнало. Останали са голото му теме, очите и носът. Но видът на Ибрахим е независим. С оскърбено величие той открито, дори малко предизвикателно гледа в лицето насядалите на масата… Той не може да разбере каква е вината му и е сърдит на всички.

Извикват го. Той стъпва еластично, бодро, бързо, покланя се и застава зад парапета.

Разказва накратко живота си и започва да дава отговори. Той говори с акцент, жестикулира. Общият смисъл на отговорите му звучи доста искрено, затова съдът, съдебните заседатели са склонни да мислят, че показанията му са чистосърдечни и резонни.

Прохор се мръщи и здраво стиска дланите си.

— А не си ли спомняте, подсъдими… — с гъгнив, провлечен глас пита председателят. Той е беловлас, кокалест, с бръснато лице, с очила, на гърдите му виси широка сребърна съдийска верига. — Не си ли спомняте как една вечер сте настигнали на улицата Анфиса Козирева, която се прибирала в къщи от Громови, извадили сте ханджар и сте я заплашвали, че ще я убиете? И на другата заран сте давали по тоя повод показания пред местния пристав.

Да, Ибрахим прекрасно помни тоя случай. Той не е такъв човек, че да отрича нещо, което е било. Да, наистина, заплашвал е Анфиса с ханджар. Но това си му е навик от детски години — да вземе и да сплаши някого на шега, само да го сплаши. Туй може да го потвърди и Прохор. Например той, Ибрахим-Оглу, е плашил тъй момата Таня, плашил е момците по Угрюм-река. Попитайте Прохор, той няма да ви лъже: Ибрахим наведнъж го е спасявал от гибел, Ибрахим го обича повече от себе си. А и цялото семейство на Громови обича. Най му е било жал за покойната Маря Кириловна, господарката. А на вдовицата Анфиса се зловидело щастието на господарката, искала да завърти акъла на Пьотр Данилич, а господарката да изтика. Ибрахим затуй сплашил Анфиса, само я сплашил. Защо напразно го обвиняват?

— Кажете: убивали ли сте някого?

— Не, не убивал.

— А в Кавказ?

— Там отмъщавал. Кървав мъст. Такъв закон има по нашия край, ред. Обичай такъв… да убиваш. Да, там убивал.

У част от съдебните заседатели и публиката след този отговор се създаде убеждението, че комай убиецът на Анфиса е Ибрахим. И сякаш досещайки се за общото настроение на тълпата, председателят каза на подсъдимия:

— Вие по-добре се покайте, че сте убили Анфиса Козирева. Чистосърдечното признание ще смекчи участта ви.

Не, не! Няма защо да казват на Ибрахим таквиз безсмислени, направо глупави думи. Той не е убиец, никога не е бил и няма да стане убиец. Аллах забранява да се убива за щяло и не щяло, Иса забранява. Не, той не може да си признае никаква вина. Ръката му е чиста.

— Защо през нощта на убийството толкова късно, едва ли не преди да се съмне, сте се прибрали в къщи и къде сте били, когато в стаята ви, някъде към три часа през нощта, са ви търсили Прохор Громов и Иля Сохатих?

Ибрахим през нощта ходил на езерото за риба, завалял дъжд, рибата не кълвяла и преди да се съмне, той се върнал.

— Видял ли ви някой, когато тръгвахте за риба, или там, на самото място, или на връщане?

— Никой не ме видя. Само бог ме видя.

— Е, господ бог не можем да го повикаме за свидетел. Бог вижда, ала веднага не казва. А може и никога да не каже — иронично се усмихна кльощавият председател, но когато зърна над очилата си седналия на първия ред протойерей, се смути и заби нос в книжата.

— Тъй, тъй… — Председателят вдигна глава, свали рязко очилата си и се вгледа с присвити очи в Ибрахим. — Как смеете да отричате, че сте извършили убийството на Анфиса Козирева, когато вие сте нейният убиец, вие! — И председателят силно тупна с длан по зелената маса. — От главата на убитата е изваден куршумът и тоя куршум точно съответствува на вашия винчестер. Това е било установено от следствието, докато сте лежали в дранголника. Винчестерът ви нали е бил у вас, когато сте ходили за риба?

Да, пушката беше у него. Но през тая нощ той не стреля с пушката. И преди да премерят куршума на винчестера, е трябвало да видят дали винчестерът не е зареден. И според Ибрахим-Оглу онзи, който е водил следствието, който е мерил куршума, е измамник, мошеник, лъжец.

Председателят рязко дрънна звънеца, ядосвайки се на подсъдимия.

— Кое куршум? Показвай, молим ти се, насам! Аз мой куршум познавам.

Но между веществените доказателства куршума естествено го нямаше. Председателят се изсекна шумно, размени шепнешката няколко думи със съседите си, поизчерви се и зададе на подсъдимия нов въпрос с подкупващ, предразполагащ към откровеност глас:

— А щом като не сте вие, тогава кой, според вас, може да е убил Анфиса Козирева?

Откъде да знае Ибрахим-Оглу? Той да не би да е шейтан? Туй може да се разбере чак на онзи свят, в ада или в рая, ама преди туй — не. Цх!…

— А Шапошников например можеше ли да е убиецът?

— Шапкин? Не… Шапкин не е такъв човек, че да убие. Кротко човек, умно човек. Пък и какъв полза има то да убива Анфиса? Помислете си сами, ако имате глава на раменете.

Председателят изпъшка обидено, бързо попипа изпотеното си чело и с достойнство намести веригата на гърдите си.

— Ами Пьотр Данилович Громов, той според вас може ли да е убиецът, или не? — попита той, сдържайки раздразнението си, и започна да чеше ожесточено с бомбето на обувката глезена на десния си крак; очевидно публиката беше донесла в залата бълхи.

Ибрахим се разсмя като дете и каза:

— Господарят беше пияно всеки ден. То и крава не може да улучи.

Тогава прокурорът сърдито попита подсъдимия:

— Ами синът на господаря, Прохор Громов, може ли да е убил Анфиса Козирева?

Ибрахим врътна глава, изправи се на пръсти и бързо отстъпи две крачки назад:

— Какво приказваш? Ти луд ли си?! — викна той на прокурора, като показваше белите си зъби и въртеше бялото на очите си. — По-хубаво режи мой глава, изкарай сърце!… Как тъй Прошка убие… Прошка обичал Анфис съвсем силно, съвсем истинско. По-хубаво нека поп убил Анфис, отец Ипат. Съдия, ти съвсем полудял!… Глупак трябва да си, че да съдиш джигита, съвсем глупак. Пускайте, молим ви се, Прошка. Не бива да го съдите.

В гърдите на Прохор се надигна радостно, но в същото време зверско, лошо чувство.

Разпитът трая дълго. Надвечер започнаха да задават въпросите си прокурорът и защитниците. За съда и съдебните заседатели виновността на Ибрахим въпреки всичко продължаваше да е под въпрос. Показанията на свидетелите: на Варвара, Иля Сохатих, отец Ипат и другите, също бяха в полза на подсъдимия. Не, едва ли Ибрахим-Оглу е действителният убиец.

На другия ден започна разпитът и кръстосаният обстрел на Прохор Громов.

По залата плъзна напрегнато любопитство: стотици погледи се впиха в кръглите рамене на подсъдимия, в гордо отметнатата му чернокоса глава. Издрънча звънецът, шепотът в залата и скърцането на столовете утихнаха.

Председателят задаваше въпросите си по такъв странен начин, че подсъдимият всеки път намираше вратичка и се оправдаваше напълно. Публиката много бързо забеляза недопустимата от страна на председателя, така да се каже, симпатия към подсъдимия. Дори някакъв злъчен скептик каза доста високо на съседа си:

— Май че са бутнали на когото трябва, а?

Тая фраза влезе в ушите на Инокентий Филатич: той въздъхна, погледна към тавана и лицето му стана постно, благочестиво.

Но ето че с Прохор се зае прокурорът и настроението на залата се промени.

Ниският, набит, чорлав и целият, почти до очите, обрасъл с черна брада прокурор приличаше на мечка от тайгата. Той имаше силен бас, който караше хората да треперят, широк селяшки нос и леко дръпнати настрани, изпъкнали, пронизващи очи. От него обикновено се страхуваха не само подсъдимите, но дори председателят на съда и цялата зала. И презимето му беше страшно: Страшчалов. На този именно мрачен човек беше тръгнала да носи на времето Анфиса своя таен документ.

— Кажете, подсъдими — изправи се от мястото си и викна към публиката прокурорът. Всички отведнъж се свиха. Прохор разкопча яката на рубашката си и плахо погледна прокурора в косматата уста. — Кажете, подсъдими, можеше ли да се състои женитбата ви с Нина Куприянова, ако Анфиса Козирева беше жива?

— Да, сигурно щеше да се състои — каза Прохор, като помисли малко.

— Кажете, Анфиса Козирева беше ли ви близка физически? Имали ли сте интимни връзки с нея?

— Не.

— Това със сигурност ли го помните?

— Да.

— Как се отнасяхте към майка си?

— Много я обичах… Съжалявах я…

— Защо я съжалявахте? Каква беше причината за вашата жалост?

— Тъй… изобщо.

— Ако я заплашваше смъртна опасност, бихте ли могли да си дадете живота за нея?

— Бих могъл — без колебание отговори Прохор.

Ибрахим-Оглу цъкна с език, тихо каза:

— Юнак Прошка!… Джигит… Цх!…

— Бихте ли могли, защищавайки честта на майка си, да убиете човек?

— Човек изобщо — навярно бих могъл… в яда си, Анфиса — не.

— Че аз питам ли ви за Анфиса? — И прокурорът се хвана за катедрата си, наведе врат и заби мечешката си глава във въздуха към Прохор. — А защо не бихте могли да убиете Анфиса?

— Аз я… Тя ми… Тя ме обичаше, беше влюбена в мен… А аз не я обичах.

— Тя ви е обичала, а вие не… Тъй ли? Добре. Но нали тя е била необикновено хубава и млада… — и прокурорът мръдна рошавата си вежда към снимката на хубавицата Анфиса, която се намираше заедно с пушките на масата, пред председателя. — Тогава защо да не сте…

— Смятах я за зъл гений на нашия дом — прекъсна прокурора Прохор.

— Отлично… Зъл гений на вашия дом. Но ставали ли са кавги между вас и баща ви заради нея?

— Не… Впрочем ставали са… Аз се застъпвах за майка си, за спокойствието на майка си.

— А не си ли спомняте, подсъдими, как една нощ след кавга с баща ви сте се втурнали към къщата на Анфиса Козирева и сте викали: „Ще я убия, ще я убия!“ В ръцете ви е имало оръжие…

Прохор се олюля и пристъпи от крак на крак.

— Не, такова нещо не е ставало — уверено каза той и отметна с ръка черния си перчем.

— А аз твърдя, че е ставало.

— Откъде знаете?

— Не смейте да ми задавате въпроси! — ревна като мечка прокурорът.

Всички се сепнаха. Прохор отстъпи крачка назад. Председателят посегна към звънеца, но ръката му плахо спря. Той измънка:

— Бих помолил господин прокурора…

— Моля съда да прочете показанията на селянина от село Медведево Павел Тихомиров — прекъсна прокурорът председателя на съда.

В показанията беше записано, че Павел Тихомиров наистина е чул думите „ще я убия“ от тичащия с нож в ръката Прохор, че Прохор Громов е приличал на луд или пиян и че го е прибрал в къщи Ибрахим-Оглу, черкезинът.

— Не е вярно! — викна Прохор. — Павел Тихомиров има да ни дава пари, ние му описахме кравата. Той ни отмъщава… Той лъже. Не е вярно!

— Кое е вярно и кое не е — ще прецени съдът, туй не е ваша работа — направи му забележка прокурорът, после зарови и двете си ръце в гъстата чорлава коса, разроши я и заприлича на стар циганин от страшна приказка. — А я ни кажете, подсъдими: с каква цел веднъж сте настигнали Анфиса Козирева, която пътувала с учителя от село Медведево за града, защо и от какво сте били по това време толкова разтревожен и защо след кратък разговор с вас Анфиса Козирева се е върнала обратно? Или и това не е ставало? И то не е вярно. — Без да сваля нито за миг от Прохор страшните си цигански очи, прокурорът пийна малко вода и се изсекна шумно като през бурия.

Прохор мълчеше напрегнато, подготвяше си уклончив отговор, но в главата му беше мрак и пустота и сърцето му се давеше в страх.

— Помислете си, помислете си — каза прокурорът успокоително и очите му престорено поомекнаха. — Впрочем: ако нямате какво да отговорите, можете да не отговаряте. Или можете направо да се признаете, че сте убили Анфиса Козирева. Вие!

Председателят дрънна звънеца и противоречейки си сам, каза:

— Тук няма убийци. Тук има заподозрени подсъдими.

— За едни може да няма, а за други — да има — изръмжа прокурорът. — Лично вие със същите изрази разпитвахте Ибрахим-Оглу. Та какво стана, подсъдими Громов? — твърдо, натъртено рече той и се наведе през катедрата.

В залата всички зяпнаха и се наведоха напред в злъчно, дебнещо очакване да чуят какво ще каже той.

Но Прохор Громов мълчеше, като да имаше сливи в устата си. Стори му се, че тоя стар циганин от страшна приказка е натикал него, невинния, в някакъв ъгъл и го души с лепкави мръсни ръце, които миришат на лук, катран и конска пот.

— Кажете, подсъдими — съвсем меко се усмихна прокурорът, като видя смущението на Прохор. — Съпровождалият Анфиса Козирева учител бил ли е длъжник на вашата фирма? Описвали ли сте кравата му, както на селянина Павел Тихомиров? Той има ли основания да ви отмъщава?

— Не. Няма.

— Моля съда да прочете показанията на отсъствуващия поради болест учител Пантелеймон Рошчин.

В показанията между другото се казваше, че той, учителят Пантелеймон Рошчин, на еди-коя си дата бил поканен от Анфиса Козирева да я съпроводи до града за нейна лична сметка, че на настойчивите въпроси на учителя за целта на пътуването Анфиса най-сетне му казала, че отива да занесе на прокурора едно „документче“, от което Громови здравата ще си изпатят, а Прохор няма да види сватба с годеницата си, с „оная Нинка“.

— Достатъчно — прекъсна прокурорът четеца. — Какво ще кажете по този повод, подсъдими?

— Не знам кой е лъгал в случая — с престорено възмущение, но вътрешно потръпвайки, рече Прохор. — Учителят ли е лъгал в показанията си, или Анфиса е лъгала учителя.

— Съдът ще прецени Анфиса ли е лъгала, вие ли лъжете сега — каза прокурорът и най-неочаквано тръсна глава и кихна гръмогласно, сякаш удари по барабан. С кихане му се обади от ъгълчето си и Иля Сохатих. Прокурорът пак тръсна глава, показа пълната си с жълти зъби уста и пак кихна. В отговор се раздаде силното кихане и на Иля Сохатих. Прокурорът тръсна глава за трети пъти и трети път кихна. Кихна трети път и Иля Сохатих. Прокурорът го заплаши с пръст, измъкна носната си кърпа и кихна за четвърти път.

Тогава цялата зала неочаквано прихна да се смее. Председателят задрънча със звънеца. Прокурорът викна към залата:

— Тишина! Ще изгоня всички!

Залата стихна обидено. Иля Сохатих целият премаля, страшно опули очи в прокурора, внезапно сбърчи лице и кихна за четвърти път. Тогава прокурорът сметна това за подигравка и рязко стрелна с грубия си юмрук към Иля Сохатих:

— Ей, ти там!…

На продавача му рукна кръв от ноздрите, той веднага се изпълни с вяра в мощта на прокурорските жестове, които действуваха дори от значително разстояние. Затисна носа си с кърпичка и излезе в коридора.

Прокурорът се ядоса и стана злъчен. Той заплашваше с очи председателя, свидетелите, Прохор и всички зяпачи.

— Сега, подсъдими, ни обяснете — смъкна той гласа си към ниските, бучащи ноти. — Обяснете защо ви е трябвало да настигате Анфиса Козирева и с каква красноречива заплаха сте можали да накарате тая озлобена от вашето поведение, упорита и горда жена да се върне?

Прохор има достатъчно време да подготви отговора си и каза:

— Аз тогава никак не бях добре със здравето. Не си спомням точно какво говорих на Анфиса и какво ми отвръщаше тя. Но, струва ми се, й рекох, че се каня през близките дни и аз да ходя в града и мога да я взема със себе си. Тя се съгласи. Туй беше всичко.

— Всичко?

— Всичко.

— Моля да бъдат прочетени по-нататъшните показания на учителя Пантелеймон Рошчин.

Секретарят зачете монотонно:

— „Анфиса Петровна Козирева, от страх, че Прохор може да й отнеме важния изобличителен документ, не се решаваше да остане насаме с Прохор Громов и на връщане пътувахме тримата заедно: потърпевшата до мен, Прохор Громов на капрата вместо кочияша. Загледана в гърба на Прохор, Анфиса Петровна няколко пъти каза сякаш на себе си: «Мили, мили… сега си мой навеки…» Аз погледнах жената и я попитах: «Какво ви става? Приличате на пияна…» Тя ми отвърна: «Нищо. Днес съм много радостна.»“

— Достатъчно! — удари с длан по катедрата прокурорът. — Не може ли да ви подскаже това, подсъдими, по-нататъшния развой на вашето поведение?

Прохор дишаше тежко. Пленителният образ на Анфиса се мярна в настръхналата му памет, остра болка прониза душата му: „Анфиса, скъпа, мила!“ — искаше да викне той и да хукне натам, към Медведево, към далечния, скъп за него гроб.

— Е?… Съдът чака.

Прохор мълчеше и въздишаше често и тежко. Той едвам се сдържаше да не се разридае.

— В такъв случай, подсъдими, аз ще го кажа вместо вас. Слушайте внимателно и не правете трагични гримаси. — Прокурорът пийна малко вода и пак заби късите си, дебели пръсти в бухналата си черна коса. — Вие тогава сте казали на Анфиса, че ще се ожените за нея. Уверили сте я в това. Ако разсъждаваме логично, това е бил единственият сигурен, убедителен, гарантиращ успеха довод, с който сте разполагали. Вие сте имали обмислен план за това, как да излъжете Анфиса. И сте сполучили напълно. Отлично. Сега излиза така… Слушайте внимателно. Да допуснем, че бяхте се оженили за Анфиса. Но тогава вие отведнъж бихте се превърнали в бедняк: парите на Куприянови щяха да ви избягат, а баща ви сам обича да си поживее, от него надали щяхте да изкопчите нещо. Така ли е? И след като сте си направили тая сметка, вие сте разбрали и веднага сте почувствували, че ви е нахлузена примка. Разбирате ли? Нахлузена ви е примка… — Прокурорът изрече тия думи натъртено, с някакво сладострастие и захапа с жълтите си зъби своите изкривени устни.

Прохор наистина почувствува, че му е нахлузена примка; той бързо премисляше какво друго ще му каже прокурорът и как да измъкне главата си от тая примка. Нервите му бяха напрегнати. Той виждаше силата на своя враг и знаеше, че от него милост няма да дочака, затова реши да се защищава на всяка цена. На всяка цена. Да.

Поглеждайки тържествуващо ту към Прохор, ту към притихналата зала и съдебните заседатели, прокурорът продължи с подигравателен глас:

— Когато примката почти се затегнала около врата ви, чувството за самосъхранение ви подсказало единствения логичен изход от това положение, в което сте били изпаднали вие и семейството ви. Този престъпен изход е — завинаги да отстраните Анфиса. И вие сте я убили. Да, да, убили сте я! — И прокурорът рязко стрелна с юмрук пребледнелия Прохор. — Намерението да унищожите човека, който е държал в ръцете си вашата съдба, се е подготвяло в душата ви неусетно и малко по малко, но осъществяването на това намерение е избухнало във вас мигновено. За това може би е спомогнала бурята, наситеният с електрическа енергия въздух. През нощта, по време на бурята, сте грабнали пушката — не тая, не сачмалийката, а ей оная, дето е до двуцевката, шомполната пушка за лов на мечки, която не е можал да намери у вас при обиска бившият ви местен следовател, който е вече уволнен. Ей оная пушка. Виждате ли я? Вие сте я заредили с куршум, подходяща тапа — ако се не лъжа, дванайсети калибър — не сте имали, в бързината сте откъснали ей от този вестник достатъчно парче хартия, смачкали сте го здравата и сте затапили с него пушката. Така ли е? Тази тапа е била намерена по-късно в стаята на убитата. Сега за съжаление тя е изчезнала по някакъв тайнствен начин. За загубването на това ценно веществено доказателство вашият бивш следовател по всяка вероятност ще бъде даден под съд. Това между другото. Да продължим по-нататък. След това вие сте хукнали с пушката на улицата, прехвърлили сте се през стобора в градината на Анфиса Козирева, при което сте оставили на стобора кална следа и драскотини от токове, после сте се промъкнали до единствения незатворен с капаци прозорец — до прозореца, на който съгласно уговорката ви е седяла в стаята потърпевшата. Тя, както сте се били уговорили, ви е чакала… Кого другиго? Разбира се, че вас! Вие самият сте били напълно невидим в тъмното, но за сметка на това великолепно сте виждали Анфиса Козирева: зад нея е светела лампа. След точния изстрел вие сте дотърчали в къщи, събули сте се, сам сте си измили много добре ботушите, нещо, което преди това не сте вършили, преобули сте се с топли валенки и сте влезли в кухнята. Нервната ви система е била силно възбудена. Психиката ви е била застрашена от тежък крах. Но мъдрият инстинкт, заложен в най-затънтените кътчета на човешкия организъм, както винаги в такива случаи, ви се е притекъл на помощ: изведнъж в организма са задействували други центрове, душевното ви напрежение е отслабнало, почувствували сте страшен глад. И сте смаяли с апетита си вашата готвачка Варвара Здобвева. Като сте създали по такъв начин работа на стомаха и черния си дроб, вие едновременно с това сте изгонили от главата си излишния приток на кръв, който е държал нервите ви в напрежение. Вие криво-ляво сте се успокоили, разсеяли сте се, събудили сте Иля Сохатих, шегували сте се с него, пили сте водка, свирили сте на китара — с една дума, направили сте всичко, което се полага по програма на неопитен убиец. След това, за да отклоните подозренията от себе си, сте надникнали в стаичката на Ибрахим-Оглу, като сте поканили да надникне там и Иля Сохатих: нека и той знае, че Ибрахим не си е в къщи.

— Аз не съм убил Анфиса! Гнъсно е да твърдите това… Несправедливо е! — внезапно се развика Прохор и съдът забеляза, че устните му се кривят, а очите му са подивели и святкат. — Не съм я убивал аз… Аз не можех да я убия. Аз я обичам, аз я обичах… Аз…

— Как? Обичали сте я? — викна и прокурорът.

— Да, обичах я… Обичах я!

— Но нали преди няколко минути лично вие отричахте това?

— Тогава излъгах… Проявих малодушие. Но още веднъж заявявам: аз не съм я убил.

— Но тогава кой е убиецът?! — Мечешкият глас на прокурора блъсна Прохор в челото.

Прохор зажумя и пак отвори полуделите си очи. Целият му бъдещ живот, всички мечти и планове стремително рухваха в някаква бездна, като се премятаха с желязно дрънчене, а над бездната се мяркаха в мъгла Нина Куприянова, инженер Протасов, Константин Фарков, Инокентий Филатич и още безброй непознати хора, всички му се присмиваха, съскаха в сърцето, в мозъка, в лицето му: „Нищожество, самохвалко, глупак! Не те бива, не те бива, не те бива.“ И кулата на бъдещите му големи дела се разклати и се провали с грохот вдън земя. Няма вече живот за него, край на всичко. Някаква тъмна, странна сила неочаквано влезе в душата му, Прохор рязко махна с ръка, направи една крачка към прокурора и святкайки с очи, се тупна в гърдите!

— Знам кой е убиецът!

— К-о-о-й? — злъчно проточи Страшчалов. — Да не би да е Шапошников, който се е превърнал в главня заедно с убитата? Той ли е?

— Не, не…

— Може би Иля Сохатих, въоръжен с онуй пищовче там, чийто куршум ще отскочи дори от лопата?

— Не…

— Може би отец Ипат или приставът, или най-сетне баща ви? Може би Анфиса Козирева сама се е убила?

— Уби я…

— Кажете де? Кой?! — Мечката се изправи на задните си крака и тръгна към обезумелия Прохор. — Хайде де, кой?!

— Анфиса Петровна е убита от… Ибрахим-Оглу.

Над Прохор се размахаха две крила — бяло и черно.

Той извика и припадна.

Свестиха го. След малко председателят попита Прохор може ли да продължи да дава показания. Той каза:

— Мога.

И започна от запознаването си с черкезина още там, в губернския град. Той започна да закопава Ибрахим-Оглу с бърз, оживен глас. Показанията му бяха хаотични, понякога той повтаряше едно и също, истерично крещеше някаква една и съща фраза, губеше нишката на разказа си, често пиеше вода, озърташе се къде да седне. Донесоха му стол и председателят още веднъж го допита може ли да дава показания спокойно, без да се вълнува, защото в такова възбудено душевно състояние подсъдимият рискува да изпадне в грешка, да насочи съда по погрешен път.

Не, не! Прохор моли още сега да го изслушат докрай, той се чувствува здрав, напълно се владее и ще говори само истината.

— А ако се вълнувам — каза Прохор и блуждаещите му от един предмет на друг очи плуваха в сълзи, — вълнувам се единствено затуй, че ми е тежко да свидетелствувам против Ибрахим: аз дължа на този човек живота си, той много ме обича… Да, обича ме… И е силно привързан към мене… Но щом като господин прокурорът ме смята за убиец, аз не мога повече да прикривам Ибрахим… Не мога да прикривам един разбойник. Поради зверската си глупост той ми отне най-свидното, отне ми всичко! Не мога да го прикривам! Не мога!

Устата на Прохор изведнъж стана права и строга, на лицето му не трепва нито един мускул.

Отмалелият от умората, жегата и задухата черкезин се бори с дрямката и се старае да разбере какво говори неговият джигит Прохор. А подсъдимият Прохор Громов се е овладял и сега дава показания със спокоен, твърд глас и наивно се чуди на спокойствието и твърдостта си. Чуждата тъмна сила, която влезе в него, все по-здраво овладяваше волята му и сърцето на Прохор се превърна в лед.

Да, да. От мига, когато в живота на Громови се набърка клетата Анфиса, от която най-много си патеше Маря Кириловна, Прохор неведнъж е чувал от черкезина, че той, черкезинът, се кани да убие Анфиса. И Ибрахим напразно лъжеше вчера съда, че само бил сплашил Анфиса с ханджара си, че това било чисто й просто навик, шега. Това не е вярно; бившият каторжник Ибрахим-Оглу може да убие всеки човек всеки момент. Да, да, всеки момент. После Прохор си припомня един свой разговор с Иля Сохатих. Продавачът му разказвал за телеграмата, която Ибрахим-Оглу се канел да изпрати до него, Прохор, в Москва, когато Прохор е бил там със семейство Куприянови. В тая телеграма имало ясен намек за Анфиса, че трябвало да й се свети маслото… За съжаление Прохор не е получил телеграмата и не може да я представи на съда.

— Пардон! Тук е, тук е! — чу се внезапно от тъмния ъгъл. Беше Иля Сохатих. Той скочи и ровейки из джобовете си, се завтече като петле към съдийската маса. Върхът на носа му беше окървавен. — Ето, заповядайте… Вследствие на неотдавнашното ми самоубийство съвсем бях забравил, че притежавам тоя документ. Ето го… Подари ми го за моя албум за спомен нашият градски телеграфист, името му вследствие на личното ми самоубийство не мога да си спомня. Тая телеграма я е надраскал с ченгелите си Ибрахим-Оглу, престъпният убиец… Към това нищо друго не мога да добавя вследствие на туй, че… въобще. — И за да си придаде по-голяма важност, той заклати задник и лакти, докато се връщаше на мястото си.

— Дайте гласност на документа — заповяда председателят на секретаря.

И същите онези ченгели, затваряйки тайния кръг на предназначението си, тоя път прозвучаха така:

— „Прошкъ ила си в къщи бъркотии някуй трябва да му се свети маслуту. Пиши Ибрахим-Оглу. Много трябваш.“

Хартийката тръгва от ръце на ръце. У председателя и съдебните заседатели тя събужда особен интерес. Смисълът й заинтригува и публиката: в залата се чува злорад шепот и към подсъдимия черкезин се насочват злобни погледи. Ибрахим на два пъти понечва да каже нещо, но засега не му дават думата.

Прохор свободно си поема дъх и продължава показанията. Гласът му звучи твърдо и безчувствено.

Малко преди катастрофата Прохор наистина решил да се ожени за Анфиса. Сега той е длъжен откровено да си признае, че е обичал Анфиса беззаветно, че всецяло е бил покорен от нея. С женитбата си за Анфиса той искал да възстанови между родителите си изгубените мир и спокойствие.

Прохор нищо не криел от Ибрахим, не скрил и намерението си да стане мъж на Анфиса. Той си спомня как Ибрахим му викнал: „Магаре с магаре, не Анфис ти е пшеница, а Нина Куприян.“ Тоя каторжник Ибрахим-Оглу изобщо мразел Анфиса. Тоя простодушен каторжник на няколко пъти бил заявявал и на Маря Кириловна буквално следното: „Недей плака, Машка… Тая змия Анфиска ще я смажа с крак…“ Подобни фрази Прохор доста често чувал от Ибрахим лично или ги подслушвал. Трябва да се има предвид, че черкезинът хранел топли чувства не само към семейството на Громови, но и към Куприянови. И когато се убедил, че Прохор е готов да се ожени за Анфиса, тоя примитивен човек се решил на последната крачка. Направил си сметката, че смъртта на Анфиса ще е добре дошла за всички: и за Громови, и за Куприянови. Ибрахим-Оглу наистина убил Анфиса с Прохоровата пушка, но тая пушка Прохор почти не я използвал, тя била захвърлена някъде в килера. Затуй тая пушка за лов на мечки не е била открита от местния следовател на село Медведево, който инак е извънредно изпълнителен и честен човек. Да, Ибрахим наистина е използвал за затапване парче от вестника на Прохор. Но какво толкова чудно има тук… В стаята на Прохор, както и навсякъде в къщата, тоя разбойник можел да влиза, когато му скимне.

Ибрахим-Оглу седеше като втрещен, зяпнал и вперил опулени очи в каменния гръб на Прохор. Той не вярваше на ушите си, отказваше да разбере какво говори Прохор. Сякаш беше затрупан от някаква внезапно рухнала грамада. Устните му потрепваха и се разкривяваха, ноздрите му се разширяваха от трупащата се ярост, а някакви жълти кръгове засенчваха светлината пред очите му. „Не! Туй не може да бъде… Там, до масата, не е Прохор, и гласът не е неговият. Туй е шейтан, шейтан…“

— Беж, шейтан! Кой? Аз?! Аз ли съм убил Анфис? Лъжеш, куче!! — пронизително се развика черкезинът, който беше скочил и се държеше за плешивата си, плувнала в пот глава.

В залата изведнъж се вдигна глъч и злобен шепот: „Аха, лъжеш, а?! Проклет убиец!… Лъжеш?…“

Черкезинът се озърна, бялото на очите му засвятка враждебно. Председателят се залови да възстановява реда в залата. Черкезинът бе изгонен и излезе, съпровождан от стихващия враждебен шум на тълпата.

Подвикването на Ибрахим-Оглу дойде за Прохор като шибване с бич. Той долови в заплахата на черкезина явна опасност за себе си и още в момента реши да го довърши с един удар.

— Видяхте ли — възмутено каза той, облиза сухите си устни и направи жест към затръшналата се зад черкезина врата. — Видяхте ли? Убиецът на всичко отгоре се осмелява да отрича. Аз исках да премълча, дори бях готов на колене да моля съда да смекчи наказанието на тоя глупав убиец, но сега съм принуден да заявя пред съда, че преди много години тоя злодей е убил бащата и майката на Яков Назарич Куприянов, търговец от град Крайск. Ето колко струват показанията му, че той никога никого не бил убивал. Най-покорно моля съда да изиска показанията на потърпевшите телеграфически или да призове Куприянови тук — бащата и дъщерята. Те ще разкажат всичко подробно, ще разкажат как тоя каторжник пред мен и пред покойната ми майка се търкаляше в краката им и се разкайваше за убийството. Аз ще бъда необикновено щастлив, ако тези мои думи свалят от душата ми сянката на подозрението, че съм убил… кого? Че съм убил жената, чиято смърт ще оплаквам цял живот.

Завереното от надлежното началство в град Крайск телеграфно показание на Яков Назарич Куприянов се оказа решаващо за подсъдимия Ибрахим-Оглу. Търговецът Куприянов предвидливо бе уведомен от Инокентий Филатич за възможния обрат в процеса. Писмото на Инокентий Филатич бе изпратено от село Медведево не по пощата, а по специален човек: хем по-бързо, хем по-сигурно.

Въпреки че новото за съда престъпление не можеше да утежни присъдата на Ибрахим поради изтеклата давност, авторитетното показание на търговеца Куприянов даде на съда съществен повод да охарактеризира черкезина като злостен, непоправим убиец.

И всички негови показания, които той току-що бе дал на съда — случаят, когато Анфиса се връщала вечерта от Громови и черкезинът с изваден ханджар я заплашвал, че ще я убие, а на другата заран бил разпитван от пристава — това и други подобни показания, които черкезинът с такава убедителна увереност отхвърляше, сега се възправиха срещу него като неопровержими свидетели на вината му.

Заключителната реч на прокурора Страшчалов беше ярка по език, мисъл и неукротим патос. Защитавайки Ибрахим-Оглу, той яростно се нахвърли срещу Прохор Громов. Твърдеше, че обвиняемият Громов, „тази отровна пълзяща гадина на нашето време“, е не само користен убиец, не само хладнокръвен предател, който, за да се спаси, решава да погуби верния си слуга, но и подпалвач… (На това място председателят с протестиращ жест размаха звънеца.) Да, подпалвач! Кой е имал полза от пожара в къщата на убитата? Единствено Прохор Громов. Защо? За да скрие из един път всички веществени улики, документи, писма и прочее. Кой в действителност е подпалвачът? Нали къщата е била заключена, запечатана, пред вратата е седял караулен, а пожарът е избухнал отвътре? В края на краищата покойната не е могла сама да стане и да се подпали. Не, тук безспорно е бил скроен хитър номер…

— И сега аз питам кой е подпалвачът. И отговарям: разбира се, не Прохор Громов лично, той, за голямо съжаление, е здрав и невредим (иззвъняване на председателя), а вместо него е загинал, пак за мое съжаление, някой нещастен глупак, може би пияница, подкупен от Прохор Громов за шепа петачета. Граждани заседатели! Вникнете в ясния смисъл на изложените от мен, призоваващи за възмездие факти, поискайте съвет от съвестта си и кажете право в очите на тоя кръвожаден Шейлок, на тая опасна издънка на опасен род тъмни аферисти: „Да, виновен!“

И въпреки всичко, въпреки блестящата реч на прокурора съдебните заседатели произнесоха присъда „не, невиновен“ за Прохор Громов и „да, виновен“ за Ибрахим-Оглу.

По такъв начин търговският син Прохор Петрович Громов съдебно бе оправдан. Това му струва големи душевни терзания и близо петнайсет хиляди рубли суха пара, оставени чрез ловкия Инокентий Филатич в клетото градче.

Ибрахим бе взет под стража. От залата на съда черкезинът пое направо към каторгата. Обзет от някакво умопомрачение, скърцайки със зъби, той извика на Прохор:

— Проклето човек!… Проклет да бъдеш!…

Но Прохор е като камък. Прие удара, без да се огъне.

Четвърта част

1

Помниш ли, читателю, бурната нощ, когато загина Анфиса? Над цялата тайга, над целия свят гърмеше тогава буря, падна гръм и в миг изгоря къщурката, построена на времето от Прохор Громов. Оттогава се минаха няколко години.

Угрюм-река! Имало ли те е някога и съществува ли на света земята, която са миели твоите води? Или много отдавна, още преди Петрово време, те е измислил някой стар сладкодумен разказвач, измислил те е и те е пуснал по широкия свят, за да бъдеш предавана във вековете като лекокрила песен от уста на уста, докато не те забравят хората?

Нека е така, нека изобщо да не те е имало на тоя свят. Но ето че сега ти, Угрюм-река, получи право на съществуване, ти олицетворяваш Живота.

Едно бяло корабно платно се появи на хоризонта и хората на брега се мъчат да познаят: накъде плава корабът?… Отговорът е ясен: корабът ще стигне там, накъдето го насочи кормчията, накъдето го понесе разлюляната вълна.

Дали от вятъра, дали от бялото платно, дали защото вълните се гонят безспир — но времето забързано профучава над земята.

Прохор Громов рязко завъртя кормилото на кораба: корабът заби нос в брега.

Действувайте, действувайте, Прохор Петрович!

Величавата Угрюм-река е в краката ви.

Имате думата!

Сега на мястото, където беше изгорялата къщурка, се е разпростряла главната резиденция на Прохор Петрович Громов. Постройките й заемат точно четири квадратни километра.

Ей го високия хълм на брега. И тоя хълм отдавна ни е познат. От неговия връх една дъждовна ветровита нощ Прохор крещеше на Угрюм-река самохвални думи.

Сега Прохор Громов не е същият и Угрюм-река не е същата. Променил е лице и самият хълм. На върха му има кула. Тя бе проектирана по подобие на Айфеловата кула от инженера-американец мистър Кук. Цялата е от греди, скрепени с железни болтове. Четирите й лапи са стъпили с яките си ферми на заровени в земята камъни, тежки по няколко десетки тона всеки. С осемдесетметровата си височина кулата доминира над цялата тайга, десетки километри наоколо са достъпни за погледа й и въоръженото с бинокъл око може в подробности да разгледа какво е създал Прохор. Когато задухат силни ветрове и тайгата се превива и трещи, върхът на кулата се люлее и описва в небето кръг с диаметър близо два метра. Цялата кула, сякаш обзета от страх да не рухне, кресливо спори с вятъра: пращи, скърца, стърже. Тя е боядисана в небесносин цвят и е кръстена с поетичното име: „Отваряй си очите“.

Точно в средата на кулата е летният работен кабинет на Прохор Петрович. От петте големи предприятия дотук стигат пет телефонни кабела. Кабелът от златната мина „Достан“ се разклонява и към най-долния етаж на кулата, където денонощно дежури караулен, братовчед на покойния артилерист Вахрамеюшка — Федотич, и той стар еднокрак артилерист. Щом се промиеше нов пуд злато, от мината обаждаха на караулния. Той закуцукваше с дървения си крак навън, прекръстваше се и си казваше:

— Още един пуд… Тю, да му се не види, боже, прости ми!… Пари при пари отиват… Огън! — и подпалваше фитила. Сложеният до основата топ изгърмяваше.

Топът изгърмя, кулата трепна. Прохор също трепна и капна мастило на хартията. Той се втурна към отворения прозорец, през който влизаха струйки миришеш на развалени яйца барутен дим, надвеси се над пропастта и безнадеждно викна на оглушалия от изстрела Федотич:

— Ей! Дърти дяволе!…

Но „дяволът“ стоеше разкрачен със зяпнала уста. Прохор грабна от перваза една саксия с цвете и я запокити право към главата на Федотич. Но саксията се изтърси до краката му и стана на сол.

— Колко пъти съм ти казвал, говедо, първо да ми даваш сигнал и чак тогаз да стреляш?!

— Виноват! Погрешка стана! Мислех, че не сте си горе…

— Отивай в кантората! Кажи им да те глобят три рубли!… — И прозорецът опустя.

Летният кабинет на Прохор е постлан със скъпи килими. Шкафове с папки. По прозорците, на огромната маса се виждат образци от минерали: тук има и меден пирит, и кръгли сферосидерити, и червени пясъчници, и съпътствуващи златото кварцови скали. В стъклени епруветки — откритият неотдавна графитен прах, проби от златоносни пясъци, изкусно изработени макети на късове злато. Ей го макета на най-големия къс самородно злато, тежък 6675 грама. Оригиналът, естествено, се намира в Прохоровата къща, в стоманения огнеупорен шкаф. На стената — разноцветни таблици, графици, схеми, генерален план на всички владения на Громов. В ъгъла са сложени зареден щуцер и ловна пушка с вити дамаскски цеви. На мечешката кожа, до пушките, дреме як вълк. От време на време той поглежда с едно око към стопанина си и пак заспива. Прозорецът е отворен, но въздухът е просмукан с миризма на махорка: Прохор Петрович прилича на циганин и пуши като циганин. Главата му е чорлава, черната му брада рошава, личи си, че стопанинът рядко се спира пред огледалото. Едрото му лице със здрави мускули има бронзов тен, кожата на носа му се лющи. Очите му са подвижни, бистри. Между гъстите вежди преминава дълбока вертикална бръчка; тя придава на лицето му някакъв трагичен израз. Когато той изпадне в пристъп на злоба, лицето му кара дори вълка да трепери.

Нина Яковлевна рядко се отбива в кулата. Веднъж тя донесе тук една малка икона и я постави в предната половина на стаята, на рафта. През време на един ураган иконата падна зад шкафа и до ден-днешен стои там. Вместо иконата сега на тоя рафт е сложен един бял бухал.

Със стъклени жълти очи бухалът мъдро наблюдава душевните преживявания на Прохор Петрович, но мрачно мълчи за това, което вижда. Може би в тъмните нощи, когато кулата е безмълвна, той разказва едно друго на изправеното на задните си крака мече, мъртво като него. Може би, може би. Неслучайно хората се страхуват да минават нощно време край кулата. Носеше се мълва, че окъснели минувачи били чували женски ридаещ глас: и не се знае нечия мъртва душа ли е затворена в тая страшна кула, вятърът ли фучи горе между дебелите греди или мъртвият бухал ломоти своята лунна приказка. Какво ли не дрънкат хората.

Когато се научи за тия глупави одумки, инженер Протасов на няколко пъти обикаля кулата точно посред нощ. Веднъж дори отиде с Нина Яковлевна; тя се страхуваше, трепереше, притискаше се до него: кулата се издигаше далеч от постройките, насред тайгата. И — изведнъж, ето!… зарида, забълбука. Инженер Протасов се ослуша, прихна да се смее, закани се в тъмното с пръст, направи крачка към вратата на пазача, отвора я широко. От стаичката се дочу измъченото свистене, хъркане и пращене на спящия артилерист Федотич.

— Ето как се рушат легендите — иронично каза инженер Протасов и те със стопанката тръгнаха да се прибират.

— Защо винаги се шегувате? Ама че сте скептик!… Та лошо ли е да вярва човек във всичко тайно? В илюзията, в приказката, в тайнствения свят? Това всъщност е най-поетичното, може би най-главното в живота…

— Най-главното е самият живот. А в живота — човекът. Аз вярвам в ума, в разума: аз съм рационалист, а вие сте затънали в предразсъдъци… Нина Яковлевна! Докога? — Той й се изпречи на пътя и трагично вдигна вежди, с несигурна иронична усмивка я загледа в лицето. — Нали сте образована, умна…

— Моля ви се, моля ви се… — Тя бързо го теглеше обратно, към къщи. — Не сте ли чели, да речем, французина Шарл Рише?

— Какво? Това са чисти измишльотини!

— Моля ви се! Но все пак цяла плеяда учени…

— Не им вярвам…

— Моля ви се, започвате да ме ядосвате, Андрей Андреич…

— Не им вярвам, Нина Яковлевна, не им вярвам! За мен пръстът си е пръст. Всичко останало, извинявайте, е абсурд, химера, мит.

Така се дразнеха те взаимно, докато го нямаше Прохор Петрович: тогава той обикаляше чужбина, ходи в Германия, в Белгия. А сега… Прохор Петрович си е в къщи.

Той изчисти мастилената капка от хартията и ядосвайки се на Федотич, извади от дясното чекмедже една тетрадка с червена атлазена подвързия: „Златен регистър“. Вписа в нея един ред за новия пуд промито злато, пресметна добива за половин година — два тона триста четирийсет и два килограма и триста и четирийсет грама, стана шумно и с ръце в джобовете тръгна да се разхожда нагоре-надолу из кабинета. Вълкът вдигна глава от протегнатите си лапи, погледна Прохор с присвити очи, отвори широко зъбатата си уста и се прозина сладко. Голямата лула в устата на Прохор димеше отвратително.

Зазвъня единият телефон, веднага след него — другият.

— Ало! Ами да… Чакайте, чакайте! Да взема молива. Диктувайте!… Седемстотин и четирийсет тона ръжено брашно… Ох, омръзна ми вече това брашно! По-нататък! Елда — шейсет и пет тона. По-нататък!… Просо… Колко просо? Тъй, записах. Бяло брашно? Сто и петдесет тона… По-нататък!

Той направи цял списък, грабна слушалката на другия телефон.

— Е? Слушам. Какво? Срутване ли? Убити нали няма? Какво? Колко? Тю, да му се не види!… Женен ли е? Не? Майната му! Съставете протокол. Урядникът да дойде да ми докладва. Какво? Нямам време… — Той захвърли слушалката и грабна третата:

— Кантората ли е? Приемете две телеграми! Томск. За Кухтерин. Копие за клона на търговската къща Громов. Да се изпратят срещу заплащане в брой: ръжено брашно седемстотин и четирийсет тона, елда шейсет и пет тона. Записахте ли си? По-нататък!… — Той издиктува дългия списък на необходимите за два месеца продукти — четирите телефона непрекъснато звънят с все сила, той се мръщи, вдига слушалките им, заповядва в кантората: — Стойността да се пресметне точно, копието да е при мен след половин час.

Взема домашния телефон:

— Нина, ти ли си? Какво искаш? Няма да си дойда за обед. Нямам време. Изпрати ми коняк, хайвер, парче телешко. Протасов няма ли го там?

Окача слушалката, взема другата.

— Инженер Кук там ли е? Аха. Добър ден, мистър Кук. Какво става, проектът за мелницата готов ли е? Елате с проекта точно в четири. Знаете ли какви грешни пари плащаме за това брашно?! Строежът трябва да почне незабавно. Да се работи с пълна пара. Добре. Ще ви чакам!

Натрапчиво, непрекъснато се звъни. Прохор взема слушалката.

— Ало! Кой е? Протасов, вие ли сте? Какво? Водата залива мините? Веднага изтеглете работници от изкопите, мобилизирайте копачите и секачите. Всички на изпомпването на водата! Какво? Утре е неделя? Работата да не спира. Най-строго заповядвам празникът да се смята за делничен ден. Обещайте им водка. На урядника и стражарите нека се внуши, че трябва да си записват недоволните. Алармаджиите и подстрекателите да се уволняват незабавно. Протасов, чувате ли? Ако водата залее мините, вас ще държа отговорен. Какво? Не можете да гарантирате? Довиждане!

В такива напрегнати телефонни разговори преминава целият му работен ден. Прохор нервничи, преграква, ядосва се на вълка, загдето той с нищо не може да му помогне. Впрочем Прохор Петрович обича да работи сам.

Точно в четири вълкът скочи, изръмжа и се затича към вратата.

— Добър ден, мистър Кук. — Прохор направи една-две крачки към високия, избръснат човек с открито лице. — Е, как е?

— Ето проекта — каза инженерът през зъби, облизвайки с тънките си прави устни крайчеца на една пура. — Изчисленията са проверени, но… — Американецът с два изпънати пръста издърпа като с дилаф пурата от зъбите си и очерта с нея във въздуха затворена елипса. — Но аз бих смятал, че преди да разпишете проекта, трябва да съберете технически съвещания.

— Глупости — каза Прохор Петрович. — Сядайте, разгърнете проекта. Мелницата е моя, техническото съвещание съм аз.

— Но…

Без никакви „но“, мистър Кук. Фасада, разрез, план… Тъй, ясно ми е. Слушайте, какво сте го изрисували? Туй да не би да е картина? Достатъчно беше да го направите само с молив…

— Но… така съм свикнал…

— От излишните работи човек трябва да отвиква. Колко дълбока сте направили каменната зидария? Два метра ли? Много са. Стигат и два аршина. Аз познавам терена…

— Извинявайте, мистър Громоф… Но от терен до терен има разлика. Трябва много да се страхуваме от подпочвени води…

— Глупости! — каза пак Прохор Петрович. — Подпочвените води ще ги хванем с шпунтова стена. Ще излезе двойно по-евтино. — Той извади чертожните инструменти, разтвори пергела по мащаба, отбеляза на чертежа една точка, тегли през каменната зидария черта със син молив. — Туй ще е границата на зидарията. Стените също трябва да се намалят. Долу три тухли и половина, съгласен съм, а горният етаж — две тухли.

— Но… извинявайте… натоварването…

— Натоварването ли? А за какъв дявол слагате двойни железни Т-образни греди, когато наоколо в тайгата има колкото щете лиственици? Хем са по-яки от вашето желязо. Да се махнат, да се махнат. — Прохор сложи на чертежа срещу гредите нота бене с червен молив.

Американецът се намръщи учтиво, прехвърли с език пурата в левия ъгъл на устата си и каза:

— Това са машините… — и разгърна чертежите на котела и механизмите.

— Е, тук съм пас. От тая работа бъкел не разбирам. „Нека бъде“, както пишат царете. Съгласен съм. Дайте сметката. Колко трябват?

— Седемдесет и една хиляди пестотин трийсет и девет рубли, осемдесет и една копейки и половина.

Мистър Кук изговаряше тия цифри с много отчетлив тържествено-студен тон, като се наслаждаваше на звуците на собствения си глас. Вълкът се заслушваше в думите му, навеждаше глава наляво-надясно и мърдаше уши като заек. Мистър Кук, голям любител на руските пословици (той винаги жестоко ги изопачаваше), плъзна поглед по звяра и неизвестно защо си спомни: „Колкото и да храниш вълка, той все на кулата ще се качи…“ Много хуубаво…

— Колко, колко копейки?

— Какво? Осемдесет и една копейки и половина.

— И половина ли? Доста точно. — Прохор Петрови, се доближи заедно със стола си съвсем до мистър Кук и здраво сложи на рамото му китката на дясната си ръка. — Петдесет хиляди! И нито копейка повече.

— Не, не! — гнусливо помръдна рамо мистър Кук. — Седемдесет и една хиляди. Е, вярно, като вземем под внимание вашите поправки, можем да се надяваме, че…

— За бога, стига сте го усуквали. Петдесет хиляди!… Пийте… — Наля на себе си и на гостенина по водна чаша коняк.

— Техническото съвещание приключи, мистър Кук. За ваше здраве!

— За ваше здраве!

Мистър Кук се смъкна от кулата благополучно. По-нататък краката му започнаха да го носят, накъдето им скимне. Най-сетне той се закрепи насред пътя, поолюля се малко и с усилие на волята си наложи да върви твърдо, право, като по черта.

Прохор Петрович подхвърли на вълка парче телешко. Той тракна със зъби и го глътна, без да дъвче.

До късна вечер звъняха телефоните. Прохор изслушваше, даваше нареждания, проверяваше сметки, вписваше в книгите приходи и разходи, приемаше отчети и доклади. Бялата риза стана мокра на гърба му; той беше изпил цяла кофа плодов сок и изпушил цяла кесия махорка. В изключително напрегнатата работа той не забелязваше как лети времето. Отдавна вече бяха замлъкнали сирените на неговите заводи, работниците отдавна се бяха навечеряли и изтръшкали да спят в жалките си землянки, бараки, а дори и направо под открито небе, в колиби от борови клони. А Прохор Петрович още работи. Всички частици на мозъка му, заредени с мисъл, още дълго нямаше да се успокоят, но тялото му, изморено, молеше за почивка. Той се разходи из кабинета, сепна се от изквичаването на вълка, когото беше настъпил по опашката, запали електрическата крушка, уморено падна на мекото кресло и затвори очи. Да можеше да заспи, да се унесе за две-три минути. Но пред затворените очи се нижеха цифри, бележки, цифри, полици, нечия озъбена в усмивка уста, размахани ръце, проби от златоносни пясъци, женски усмихнати уста, пак безкраен низ от цифри, чертежи, машинни части. А в ушите му не преставаха да звънят отдавна замлъкналите телефони. И не можеше да се унесе.

Прокара краищата на пръстите си по склопените мигачи и отвори очи. Пред него стоеше вълкът, завираше муцуна между коленете му и скимтеше тихичко.

— Какво има, Лупус, да си ходим ли?

Прохор Петрович отиде до отворения широк прозорец. Виждаше се неговата осветена къща. Пред входа беше спряла двуколката на инженер Протасов. По Угрюм-река димеше далечен параход; той теглеше шлеп с желязо. Здрачът затуляше далнините. Тайгата отвъд реката се тъмнееше. По кея се щураха хора, светеше електричество, от кея някой викаше с рупор:

— Ей, вие на парахода! Шлепът да хвърли котва!…

Навсякъде лаеха кучета. Пазачите на складовете зачукаха по железните клепала. Някъде сдържано скрибуцаше хармоника.

— Господарю, господарката ви праща палтото.

Прохор се огледа. Мургавичката пъргава камериерка Настя се усмихваше с цялото си лице.

— И без туй съм целият потен — каза той, дошя му се да изпсува по навик, но размисли, бързо награби Настя и започна да я целува по засмяната влажна уста. Настя затвори очи, тя не се съпротивяваше. Вълкът се отдръпна на почетно разстояние, всмукваше въздуха с ноздри и тихичко пръхтеше, показвайки с лека усмивка зъбите си.

— Господарката ти прави грешка, като те праша при мен в кулата толкова късно. Глупачка е господарката ти. Можеше да изпрати момчето…

Настя поправи косата си, каза:

— Така си е. Вие сте известен шарлатанин по дамските сърца.

— Какво? Откъде си чула тая дума? Марш оттук! — тропна той с крак и изпрати с висок смях побягналата камериерка.

Сложи си белия каскет, нахлузи на врата на вълка нашийника, пъхна в устата му нагайката си и заслиза от кулата.

Долу старият Федотич чакаше Прохор на колено:

— Като на господ ти се моля, прости ми, недей ме глобява!

Вълкът душеше изпънатия по земята дървен крак на стареца.

— Не! — викна Прохор Петрович и дръпна каскета си за козирката нагоре-надолу. — Вас ако не ви стяга човек, ще се забравите…

В къщи завари инженер Протасов.

— Как е водата?

— Надвива. Дойдох да ви повикам, Прохор Петрович.

— Ама той не е обядвал — умоляващо рече Нина. — Прохор, сядай. Настя, сервирай пелмените. Бързо!

Прохор Петрович взе от чинията две филии черен хляб, намаза ги дебело с горчица, посоли ги хубаво, залепи ги като сандвич и ги пъхна в джоба си:

— Да вървим, Протасов.

Върна се някъде след четири часа заранта измъчен, прогизнал — в мината беше се пльоснал от дъсчената настилка в пълния с вода изкоп.

Спа в кабинета си до седем заранта. Събуди го вълкът — той беше опрял предните си крака на канапето и лаеше високо право в лицето на своя господар. В седем и половина вълкът и Прохор Петрович бяха в кулата. Започна обичайният ад на работния ден.

2

— Да — замислено каза Прохор Петрович. — След две години е десетгодишнината от сватбата ни.

— Знам. Помня — отвърна му Нина. — И стават три години, откак баща ти е в лудницата.

Прохор Петрович из един път се начумери и захвърли на подноса димящата си лула с махорката.

Лицето на Нина също трепна. Тя е с дълга, напомняща монашеска рокля. Голяма бяла яка, бели маншети на ръкавите, черна кърпа на главата, която красиво подчертава матовата белота на изтънченото й лице. Изпод кърпата се подава кичур тъмноруса коса.

Нина остави настрана книгата на Бебел „Жената и социализмът“ и втренчено погледна мъжа си с дълбоките си сиви очи.

— Да, да… В лудницата. Родният ти баща.

Прохор се сдържаше, мълчеше. Той нервно въртеше на пръста си пръстена с едър брилянт.

Нина с някакво съжалително фатално чувство в сърцето влюбено гледаше мърдащите му начумерени вежди, черната му подстригана по старовремски коса, черната брада и си мислеше: „Руски богатир… Сила, ум… Но защо, защо е толкова жестоко сърцето му?“

— Нина! — Той взе лулата си и започна да я разпалва припряно. — Каквото е сторено — сторено е. И точка.

Лулата съскаше, инатеше се, кафето в чашката изстиваше.

Нина каза натъртено:

— Всяко решение може да се пререши. А неправилно решената работа дори задължително трябва да се реши наново. Разбираш ли, Прохор, трябва! Инак става лошо.

— Прохор Громов решава изведнъж и завинаги.

— Напразно.

— Прохор Громов не греши.

— Тъй ли?!

Той злъчно почука с пръстена по масата и се изправи с целия си мечешки ръст. Бакъреното му лице пламтеше от червенина, сърдитите му очи святкаха с жестока студенина, като стоманени куршуми.

— Запомни, Нина!… Прохор Громов върви по земята с твърда крачка, тъпче тайгата като трева… И по-хубаво никой да не ми се изпречва на пътя. Толкоз!…

Но мощният му, ядосан глас бързо омекна под нежния поглед на Нина. Скърцайки с намазаните си, много добре лъснати ботуши, Прохор покорно се приближи до жена си и млясна ръката й. Тя го целуна по косата, накара го да седне до нея.

— Не се вълнувай… — каза му тя. — Помни само едно…

— Нина! — И широките му гърди под платнената руска рубашка задишаха шумно, със свистене. — Слушай… Аз чувствувам в себе си такава огромна сила, че… Дявол да го вземе!… — Той разтърси косматите си юмруци. — Всичко ще преобърна наопъки! Да знаеш!… Като ще живеем, да живеем! Като ще мрем, да мрем. А трябва да се живее истински. Всичко да пращи да бият камбани, да ехтят топове… Ех, Нина!… Монахиня си ти.

— Да, монахиня съм. А ти какъв си?

— Аз ли? — И Прохор се надигна тежко, прекатурна чашката с кафето. — Аз всичко мога. Не съм нито монах, нито игумен, нито поп…

— Жалко!

— Не знам кой се е загнездил в мен: звяр ли, бог ли. Само че цялата тайга наоколо, цялата област ще раздрусам и ще ги накарам да работят за мен…

— За теб?

— Да ми дадат, ако искат, дяволско блато, всички дяволи ще покръстя, ще ги облека с бели ризи и ще им заповядам да строят голяма църква…

Нина уплашено се прекръсти, скочи, взе да маха с ръце към мъжа си.

— Ей туй е Прохор Громов… И това не са празни приказки, а факт — завърши той с нисък, развълнуван глас и прегърна Нина през тънката талия. От Нина лъхаше на тамян, на цъфнала резеда, на здраве.

— Не живееш ли в хубава къща? Виж какво имаш пред очите си. Лошо ли е? — Той я заведе до прозореца, дръпна тежките рипсени завеси и показа с ръка. — Гледай!

Долу се разстилаше като тебризки килим цветна леха. Червени пътечки, зелени ясминови храсти, малки редици от кедри и елхи, изкуствени хълмчета с беседки и кулички, в далечината на слънцето лъщеше Угрюм-река.

— Харесва ли ти? И ти се заклевам, Ниночка, мила, че за десетгодишнината от сватбата ни ще живееш в дворец.

Нина въздъхна. Камбаната заби за литургия. Нина се прекръсти. По най-далечната пътечка на градината към църквата стройно, бавно, изправено, с отметната назад глава, крачеше отец Александър. Червеникавата му, дълга, гъста коса се беше разпиляла по гърба. Атлазеният му цилиндър лъщеше. Тъмносиньото расо беше ушито от столичен шивач.

След като изпроводи свещеника с благочестивия поглед на влюбена в Христос годеница, Нина попита мъжа си:

— На колко години си, Прохор?

— Не знаеш ли? — Той я целуна по стиснатите, безстрастни устни.

— Знам. Трийсет и първата караш. Но защо ми изглеждаш такъв възмъжал, видял и патил? А понякога… — И Нина се усмихна.

— Какво понякога?

— Такъв стар, стар — фалшиво се засмя тя, за да прикрие онова, което не можеше да изрече. — Хайде да идем на църква — каза тя. — Отдавна не си чувал нашия хор. Сега вече е от трийсет и двама души. Работникът Торопов има великолепна октава. Хайде.

— Не… Я аз по-добре…

Той отиде до телефона, позвъни:

— Кажете на Сохатих да се обади! Иля, ти ли си? Какво ще кажеш за един лов? Какъв фрак, каква литургия?! Стига си дрънкал глупости! Вземай кучето и идвай. Кажи да приготвят конете…

Нина Яковлевна Громова имаше десет хиляди рубли годишен доход от капитала, който беше донесла зестра на мъжа си. Всичките тия пари тя харчеше за благотворителни цели. Би изхарчила и повече, но Прохор Петрович не й даваше от своите печалби нито копейка. Той изобщо не признаваше благотворителността и винаги оставаше глух за хорската бедност. Първата грижа на религиозната Нина Яковлевна беше да построи в резиденция „Громово“ просторна църква. С проектирането на църквата и надзираването на строежа трябваше да се нагърби приятелят на Нина инженер Протасов. Социалист, атеист по убеждение, тогава той беше й казал:

— Аз бих ви посъветвал да построите вместо църква клуб за работниците… Нали знаете в какви условия живеят!

— Първо грижата за душата, после за тялото — възрази Нина.

— Човек може да се моли навсякъде. Вашият Христос дори е проповядвал, че трябва да се молим насаме. А когато живеят в землянки като смокове, хората се озлобяват дори срещу вашия господ…

Но той не можа да отблъсне настойчивите молби на Нина: прекалено ценеше приятелството й и се залови за тая натрапена му работа без необходимия патос, хладно. Затова църквата не стана много угледна. Дървена, отвън тя не хващаше око, но отвътре беше благолепда и винаги пълна с хора: в предприятията на Прохор Громов имаше близо три хиляди работници, а ако се броят жените и децата, надхвърляха и пет хиляди.

Нина Яковлевна влезе в храма като господарка, хората бързо й сториха път от вратата чак до мястото й до десния клирос, където за нея са приготвени килимче и стол. Църквата е претъпкана: работници със семействата си, селяни от околните села. Въздухът е сивкав и гъст. Тя се огледа, подуши: носеше се смрад, подправен от благоуханието на ливански тамян.

Усърдният богомолец Иля Петрович Сохатих днес отсъствуваше. Беше дошла само съпругата му Февроня Сидоровна, бивша вдовица на търговец от околийския град. Природата беше я надарила точно със сто и петнайсет кила. Беше познатият ни пристав. Сега той получава добра заплата, повишен е, як е като бик и е доста оплешивял. Но мустаците му са същите — юнашки. Двамата жандармски подофицери Оглядкин и Пряткин, едри като гренадири, с червеникави мустаци, си приличат като близнаци.

Инокентий Филатич Груздев — той също ни е познат — беше църковен настоятел. Изгълтаният от него на времето в квартирата на следователя криминален документ на Анфиса, както се казва, беше му понесъл: коремчето му се беше закръглило, старческите му бузи грееха от руменина. Едно само не му беше наред: фъфлеше, устата му беше хлътнала, нямаше зъби. Но скоро ще си сложи нови.

Тая неделя пред Нина най-нахално се курдиса излезлият преди няколко дена от тайгата златотърсач-хищник Гришка Папатака. Той още не беше успял да пропие всичките си пари, въпреки че от него яко лъхаше на водка. Нина Яковлевна се мръщеше, затуляше си носа с кърпичка. Той е в чудновата премяна: с извънредно широки шалвари от синя коприна на червени разлети петна, във всеки крачол на които можеха да се поберат по три шиника ръж, на краката си имаше партенки от алено кадифе, нови брезови цървули и вместо сако на голо (ризата му беше изгнила, той я беше хвърлил) — огромен шал, забоден на гушата с безопасна. Когато той се промъкваше през множеството, женорята завистливо опипваха шалварите и шала му, мъжете се кискаха в шепа, лукаво въртяха носове. А Инокентий Филатич си намигна сам, каза на помощника си:

— Гледай, още един благодетел се мъкне.

Наистина златотърсачът-скитник сега е червив с пари, а още довечера, ако не го защити острият му нож, сигурно ще бъде заклан или хвърлен в Угрюм-река.

Кресливо, нестройно запя хорът. Настоятелят, а подире му върволица доброволни помощници с блюда, с канчета тръгнаха да събират пари. След като се помоли в олтара с лице към престола и получи благословията на пастира, Инокентий Филатич важно се запъти с коремчето напред към своята благодетелка. В ръцете си държи медно блюдо, за кутрето му е заключено звънче, с което той от време на време звънва; знак да вадят хората кесиите си.

— Ей, дъртак! Първо при мен ела — тихо изхърка скитникът, той опули насинените си при някое сбиване очи и изви към настоятеля разбойническото си лице. Инокентий Филатич най-учтиво тракна с токове, поклони се на скитника, каза: — Ей сега — и с приятна усмивка заситни към Нина Яковлевна. Тя сложи на блюдото банкнота от три рубли. Настоятелят с още по-голямо внимание отиде при скитника, който злобно надничаше да види какво ще жертвува за бога благодетелката.

— Какво, три рубли ли? — и с презрение се изплю той през гнилите си зъби и с ловко чукане с мръсните си пръсти изхвърли банкнотата от блюдото. — Господарски пари не ни трябват, ние самите сме господари. Стой, не се клати. На̀!… — Той наперено отмести единия си крак с цървула настрана, навря ръка в гащите си, измъкна просмукан с пот портфейл, величествено хвърли на блюдото една банкнота от двайсет и пет рубли и се провикна, да го чуят всички в църквата:

— Православни! Аз, Ванка Непомняшчих, Гришка Папатака, забогатяващ златотърсач, жертвувам за божия храм двайсет и пет рубли точно… Загряхте ли?! А на тая кокона, дето е на килимчето, три й се откъснаха от сърцето… Молете се, братя, за благодетеля!…

Двама стражари шумно го повлякоха навън, напръсканите със слюнка брада и рунтави мустаци на скитника се тресяха, той се опъваше, викаше:

— Владичице, Богородице! Застъпи се за Гришка Папатака! Не им давай на тия мръсници да ме обиждат… Братя, удряйте ги!… Благодетеля не зачитат! Господи Сусе, господи!…

Зад църковната ограда стражарите му смъкнаха в своя полза шала, кадифените нови партенки, напердашиха го едно хубавичко и се върнаха в храма, мислено славейки господа за щедрите му милости към тях, грешниците.

Отец Александър, блестейки с патрахила си, с кръста на гърдите, със значката си за висше образование и с красноречието си, започна от амвона своята проповед. Всички богомолци се заблъскаха и като стадо овце се стекоха към амвона. Нина Яковлевна се качи на десния клирос и приготви за сълзите си батистена кърпичка.

Отец Александър започна проповедта с откъс от евангелието.

— В един град живял съдия, който не се боял от бога, нито имал срам от хората. И живеела една вдовица в този град и когато идвала при него, тя му казвала: „Защити ме от моя съперник.“ И не искал дълго време. А веднъж си рекъл: макар че нямам страх от бога и срам от хората, но тъй като тая вдовица не спира да ме главоболи, ще я защитя, та да не идва повече да ми досажда. И каза Христос на учениците си: „Чувате ли какво говори неправедният съдия, а бог може ли да допусне това спрямо избраните си, които го викат ден и нощ, макар че те не спират да го безпокоят…“

Отец Александър с театрален жест отметна с ръка назад червеникавите си кичури коса и с присвити очи погледна богомолците.

— Сега нека слезем от евангелските висини на земята. Говори се, че вие, трудещите се, сте били недоволни от получаваната заплата и сте се канели да обявите стачка. Казвам ви като пастир: стачката е дяволско внушение. Ще постъпите правилно, ако поискате от господарите си увеличение тихо и мирно…

И премина през църквата сдържан ропот:

— Молихме… Молихме… Полза няма.

— По-тихо!… Не вдигайте врява. Тук е божи храм. Казвате: „молихме“. Опитайте пак. Неотстъпно молете и гласът ви ще бъде чут. Защото в евангелието се казва: „Молете и ще ви се даде, хлопайте и ще ви отворят“. Нали чухте притчата за неправедния съдия? Омръзнала му вдовицата и той се вслушал в молбата й. Нима вашите христолюбиви господари са по-лоши от неправедния съдия?

— По-лоши са, по-лоши… За господарката нищо не казваме, господарката е добра, разбира ни… Ама…

— Спрете, тук не е тайно сборище, на каквито все по-често и по-често ви подмамват крамолниците… Нека изпита гнева божи всеки, който ги слуша! — заплашително викна отец Александър. — А чуйте какво ви казвам аз: решавайте работата по мирен начин. А аз, вашият пастир, ще съм с вас… Не губете кураж. Амин.

3

Празничната закуска беше сервирана в малката столова. Всичко е здраво, солидно, богато. Дъбова кръгла маса, столове от черен дъб с дърворезба, канапета. Стените са облепени с тъмни релефни тапети. Айвазовски, Клевер, библейски етюд от Котарбински, полилей и аплици от старинен бронз. На вратите и прозорците — завеси от тежка коприна. Нина Яковлевна, разбира се, има вкус, но при мебелирането на жилището й помагаше и Протасов.

— Може ли да сядаме? — каза той и седна.

— Да, да, заповядайте! Отец Александър, господин пристав, Инокентий Филатич, мистър Кук — сепна се стопанката.

Масата е подредена с изящество: порцелан, сребро, в старинните вази има букети от свежи росни цветя. Много вина, има и водка.

— Ех, де да беше сега тук отец Ипат! — простодушно казва приставът, докато налива водка на себе си и на съседите си. — Помните ли го, Нина Яковлевна?

— Да, да. „Чудо и половина“ — нали той?

— Същият… Е, за ваше здраве! Чудо и половина! — понадигна натежалия си задник и дрънна леко шпори якият, подкарал шейсетте пристав.

След смъртта на Анфиса той дълго, отчаяно пи, бе уволнен. Жена му го заряза, тръгна с готовия да се лепне за всяка фуста Иля Сохатих, после се покалугери — да си измолва прошка за срамния грях. А сърцето на пристава сега е напълно успокоено: Прохор Петрович, принуден от логиката на живота, взе пристава на служба при себе си и го награди с бившата си любовница Наденка. Приставът сега получава добра заплата и от държавата, и от Прохор Громов. Мнозина се страхуват от него. Работниците треперят. Инженер Протасов го ненавижда. Мистър Кук го гледа с високомерно презрение. Но всички старателно крият това.

Закуската беше скромна: баница, пържени гъби със сметана, пресни диви ягоди.

Когато се понапи, приставът присви очи към свещеника и каза безцеремонно:

— Отче Александре, многоуважаеми пастирю, а знаете ли, че вашата проповед малко така… понамирисваше?… Малко на таквоз…

— Вижте какво, Фьодор Степанич. — И свещеникът си наля половин чашка портвайн. — Вие да не би да сте епископ? Или може би консисторски цербер?

Приставът намигна на инженер Протасов — един вид, гледайте на какво ще го направя чернокапеца! — демонстративно се обърна с цялото си четириъгълно едро тяло към свещеника и буйните му, прошарени мустаци над издадената устна щръкнаха:

— Е, та какво?…

— Кой ви е дал право да критикувате моите беседи с вярващите?

— Туй право, отче, ми принадлежи по длъжност, по положената от мен клетва…

— А пред какво… пред какво сте се клели?

— Пред кръста и евангелието.

— А, видяхте ли?! Но в евангелието блудството се осъжда. А пък вие сте блудник, съжителствувате с любовница. Тогава как си позволявате да надигате глас срещу мен?

— Вижте какво, отче… Как ви беше името?… Отец Александър — приставът безцеремонно раздруса свещеника за празничното расо.

Стопанката застана между тях.

— Спрете, Фьодор Степанович… Стига сте спорили. Хранете се.

— Но, Нина Яковлевна, миличка…

— Без „миличка“, ако обичате…

— Извинявайте, Нина Яковлевна… Само че отец Александър желае да бръкне в джоба ви — биеше се в гърдите приставът. — Ами че той призовава работниците да направят дявол знае какво!…

Свещеникът шумно отмести стола си, прекръсти се към иконата и с оскърбен вид мълчешката излезе от стаята. Стопанката го увещаваше да остане, но той я благослови и на излизане й рече!

— Как можете да допущате в дома си тоя мизерабъл?

Нина избърса бликналите си сълзи, озърна се към вратата и каза развълнувано:

— Не знам какво да правя, отче. Но мъжът ми много държи на него… И ми се струва… Само че ме е страх да го кажа… Тук има нещо ужасно…

— Какво? Какво именно? — шепнешката попита свещеникът, доближи ухо до устните й и зачака отговор.

Когато стопанката се върна при гостите, мистър Кук, голям резоньор и любител на тостовете, вдигна чаша и извади пурата от устата си:

— Мадам, за ваше здраве! А освен това ми позволете да пия за Русия, чийто гост и слуга съм! — Когато биваше трезвен, той построяваше фразите си почти правилно, но подчертано старателното му произношение с рязко натъртване на всяка сричка го издаваше, че е чужденец. — Русия, господа, е страна на големите възможности и на голямото невежество, да не кажа нещо прекалено. Ето тук, пред очите ни, аз не бих казал, че стана една сцена с много коректно съдържание, о не! В нашата страна подобен казус не би могъл да се състои. Господин свещеникът и господин приставът се пикираха, как да се изразя… пикираха се извън рамките на скромността. Единият не разбираше мъдростта на казаните в църквата думи. Съдържанието на проповедта аз научих от мой лакей Иван… Другият, а именно мистър отец Александър, се набърква в личния живот и започва да разравя много мръсното бельо на господин пристава. Но разрешете ми, господа… Личният живот на всеки гражданин на страната е светиня! И кирливи ризи не бива да се носят в чужда къща, както казва рюски много добър пословиц.

— Извинете ме, мистър Кук — прекъсна го инженер Протасов; той намести пенснето си с черно шнурче, черните му очи засвяткаха. — Но на мен ми се струва, че вие едва сега, именно в нашата невежествена Русия започвате да възприемате някои либерални идеи. А вашата прехвалена Америка — охо, много добре я познавам.

— О не! Вие я познавате много не добре, много не добре! — възкликна мистър Кук и седна, без да е довършил тоста си.

— Не се обиждайте, мистър Кук.

— О не! О не…

— С всичко, което вие току-що благоволихте да кажете, аз съм напълно съгласен. — И Протасов направи с ръка заоблен примиряващ жест. — Нашата руска недодяланост — разбирате ли тази дума? — руската недодяланост е общоизвестна, факт. Особено в тази дупка, в нашето блато. — И той с широко движение разпери и двете си ръце, плъзвайки присвит поглед по пъшкащия пристав.

Стопанката с леко кимване на главата се съгласи с Протасов. Той продължи:

— Та така. Но това е без значение, некултурността ни… Всичко това полека-лека ще изчезне. Важни са, разбира се, идеалите, стремежът към задълбочаване, дързостта в смелите битки за щастието на човечеството. Ето къде може да се прозре силата на Русия. Да се прозре! Разбирате ли тая дума?

— О да! Вие, мистър Протасов, извинявайте, вие сте прекалено принципен субект… При вас, русите, всичко е принцип, думи, думи, думи. А къде са делата? Кажете де?

Протасов се усмихна леко с цялото си матово-мургаво монголско лице, прокара длан по щръкналата си прошарена черна коса и леко заваляйки „р“-то, каза:

— Тук работата естествено не е в принципите, а в нацията, в готовността на вашия и нашия народ за подвизи, за жертви, за възприемане на патоса на революционните идеи. Но, мистър Кук, в какво се състоят например националните идеали на обожаваната от вас Америка?

Другият смукна от пурата си, за момент събра в права линия тънките си устни и повдигна дясната вежда:

— Нашият национален идеал е да управляваме света.

— С помощта на златото. Така ли?

— Дори и така да е.

— Но златото е прах, мъртъв метал. А къде е живата идея, къде е народът? Струва ми се, мистър Кук, че светът ще бъде преобразен с усилията на целия колектив, а не на шепа милиардери, не с помощта на вашето мръсно злато!

— Но, мистър Протасов, къде е логиката? Какво представлява златото? Нали това е именно кондензиран труд на колектива. Следователно какво? — Той сложи ударението на „е“-то. — Следователно в обновяването на света посредством златото участвува и целия колектив, който го е създал. В потенциал естествено.

Андрей Андреич Протасов недоволно се размърда на стола и възкликна:

— Мистър Кук! Но това е парадокс! Дори нещо повече — абсурд! Ще действува живият колектив, а не вашето мъртво злато!

Американецът с недоумение вдигна рамене и изтръска пепелта от бялата си фланелена куртка. Бръснатото му, едро чело, покрито с едри лунички лице внезапно се озари от спотаена усмивка, малките му сиви очи изпод надвисналите червеникави вежди засвяткаха от енергия. После той се усмихна широко и открито, при което се показаха златните коронки на зъбите му.

— Добре тогава — каза той и сякаш предчувствувайки победата си, закачливо щракна с пръсти. — Хайде да се хванем на бас! Да си разделим с вас тайгата: на вас едната половина, на нас — другата. Ние с Прохор Петрович на единия край, вие с вашия колектив — на другия. Ние имаме в ръцете си злато, вие само колектива. Залавяме се за работа и ще имаме да видим кой кого!

Стопанката с изострено внимание слушаше обичайния спор: в дома й често се спореше.

— Колко жалко, че го няма Прохор — отбеляза тя и се приготви да чуе какво ще отговори Протасов.

Думите на стопанката умряха в обидно мълчание. Приставът и Инокентий Филатич водеха разговори от домашно естество: за телетата, за кокошките, за Наденка. Впрочем мистър Кук, за да замаже положението, рече:

— Да, много, много жалко е, че Прохор Петрович не е с нас. Той е, той е… О, хи из а грейт ман[1]! Извънредно светъл ум… Е, мистър Протасов, аз ви поставил мой въпрос. Аз чакам.

Инженер Протасов, вместо да му отговори, погледна часовника на китката си, каза:

— Охо! Време е да си вървя… — понечи да стане. — Позволете ми, Нина Яковлевна…

— Аха, аха! Не, чакайте — разсмя се мистър Кук и дружелюбно го хвана за ръцете. — Аз ви поставил мой въпрос. Ще обичате ли да ми отговорите? Не?

— Друг път… А впрочем… С две думи…

Той стоеше, нисък, набит, мускулест, обърнал лице към американеца. Нина Яковлевна като омагьосана гледаше Протасов в устата, галеше го с усмихнати очи. Той свали пенснето си и движейки наляво-надясно показалец над изгърбения нос на мистър Кук, каза с весела настървеност:

— Ще ви бием. Вие сте двама, ние — ние колектив. Ще ви набием, ще ви вържем, ще ви вземем златото и… ще ви накараме да работите за колектива… Довиждане.

— Къде? — викна американецът.

— На бойното поле.

Всички се разсмяха, дори и приставът. Мистър Кук се засмя последен, защото най-късно разбра отговора на Протасов.

— Какво? Насила да завладеете нашето злато? О, не! — възкликна той. — Не извръщай врат към чужд креват, както казва рюски, много добър пословиц…

Репликата му бе последвана от задружен смях.

Вечер. Отдавна замлъкна пастирската свирка. Кравите отдавна са в оборите. Тайгата се охлаждаше след дневната жега и излъчваше в тихия въздух смолистата си, тръпчива пот.

Любовницата на пристава Наденка пресрещна Прохор в покрайнините на селището.

— Стойте, стойте! Илюша, спри конете…

Караше Иля Сохатих. Покритите с пяна коне се спряха.

— Казвай! — грубо, нетърпеливо рече Прохор на шавливата Наденка.

— Може ли на ушенцето? Наведете си главичката… — Наденка опря юмруци на хълбоците, раздруса предизвикателно рамене и гърди и застана наперено до кабриолета.

Иля Сохатих се ухили, лицето му стана мазно, сладникаво.

— Стига си се кълчила, без глупости! — сопна се Прохор на Наденка.

Лицето на Иля Сохатих веднага се намръщи, лукавите му очи не знаеха какво да правят.

— Е?! — студено попита Прохор, разглеждайки нещо на кедровата клонка отпред.

Откакто Наденка му изневери с един случайно минал оттук студент, тя му стана физически противна. Тогава той я преби от бой, искаше да я изгони от резиденцията, но по ходатайството на влюбения в нея пристав и за някакви негови големи заслуги Прохор му прехвърли Наденка заедно с построената за нея синя къщичка. А той си взе две любовници едновременно — Стешенка и Груня.

Наденка обаче продължаваше да обича Прохор и с какви ли не ласкателства, клевети по адрес на другите и подли интриги се стараеше да заслужи отново благоволението му и пак да го спечели. Наденка комай беше по-опасна от пристава: нейното хитро лицемерие, подтикване, разните й съблазнителни, чисто женски маневри й даваха възможност да се промъква като кротичко змийче във всяка къща, във всяко семейство.

— Прохор Петрович — каза тя шепнешката и отдавна усвоена тайнственост покри лицето й като маска. — Фьодор Степанич замина за Ключики, там работниците вдигали голяма врява, изпонапили се. А на мен ми каза да ви съобщя за отчето, за проповедта му днес в църквата. Много работници се канят да настояват… Отчето пред всички ги подкокоросвал. На̀, честен кръст, че е тъй!

— Какво да настояват? Срещу кого ги е насъсквал? Говори човешки…

— Увеличение да искат, увеличение! Заплатата била малка…

— На кого? На попа ли?

— Ама не бе! Божичко… На работниците!

И Наденка объркано, като облизваше устни и се въртеше на токове като малко момиченце — а караше трийсет и третата година, — разказа на Прохор всичко, каквото й бе заръчано.

В кабриолета има пет пушки — техните две и три чужди, — едно серкме, две препарирани патици, цяла камара убити птици. Прохор, с кожена куртка и кожена фуражка, хвърли в краката на Наденка две лещарки и една яребица. Не й каза нито дума, не си взе сбогом само подвикна:

— Карай! — и конете препуснаха.

Иля Сохатих искаше да се впусне в разобличителна философия по адрес на отец Александър, но кабриолетът много друсаше, току-виж си прехапал езика. Той пое с пълни гърди ароматен въздух, изду колкото може повече корема си, за да не му се разтърси черният дроб, и мълча чак до стълбището на Прохоровата къща.

— А отец Александър не е свещеник, а — между нас да си остане — цял фармазонин — все пак не се стърпя той, когато слизаше от капрата. — За компанията, Прохор Петрович! Най-покорно благодаря за лова…

— Изпрати старшията при мен.

— Слушам!… И ще си позволя да ви кажа като на благодетел… — Той подлизурски наведе на една страна къдравата си, дългокоса като на монах глава и се облиза като куче. — Ако искате — вярвайте ми, ако не искате — недейте. Мен все ме влече към тая Надюша. Има в нея нещо такова, разбирате ли… Някакъв индивидуум например.

Прохор прехапа мустаците си, размърда вежди, искаше да каже на Иля, че е магаре, но размисли.

— Изпрати старшията при мен — мрачно повтори той и натисна звънеца на вратата.

Жена си поздрави доста сухо.

— Виж какво, да кажеш на твоя поп… Впрочем ще го повикам тук.

Той започна да звъни по телефона.

— Слушай, Прохор… Бъди коректен… Кой го наклепа?

— Прохор навсякъде има очи и уши. Ало! Вие ли сте, отче? Моля ви да дойдете за малко при мен. Болен ли сте? Тогава ще ви изпратя кон, макар че до вас е две крачки път. Какво? Тогава аз ще дойда. Довиждане.

— И аз идвам с теб — уплашено каза Нина.

— Защо? Адвокат ли ще му ставаш?… Тогава да знаеш… Ако той… За двайсет и три часа и половина го уволнявам, качвам го на една кола и на добър му час!

Нина цялата се стегна, тръсна глава и бързо излезе от кабинета, затръшвайки вратата след себе си. После открехна вратата и извика:

— Няма да направиш това!… Няма да го направиш…

Камериерката докладва, че е дошъл старшията.

— Да влезе!

Рижавобрадатият старши стражар, целият някакъв напрашен, оплескан с кал, кривокрак, влезе наперено, вмъкна казашкия си калпак — на колана му виси нагайка — поклони се на господаря и застана мирно. Какво ще обичате?

Прохор седна в креслото, хвърли куртката си в ъгъла. Старшията се промъкна на пръсти до нея, внимателно я сложи на канапето; пак застана мирно и се окашля тихо в юмрука си.

— В кабриолета има три пушки. Занеси ги в кантората. Да се удържат на Андрей Чернишев, на Павел Спирин и на Чижиков Иван по три рубли за самоволен лов в моя имот. И да се понатупат. За серкмето…

— От Василий Суслов ли?

— От него… Също три рубли. Запомни ли? Отивай!

След десет минути Прохор беше при свещеника.

— Драго ми е… Безкрайно ми е драго. Седнете, скъпи гостенино. — Свещеникът мушна лявата си ръка под расото, извади табакерка, понечи да смръкне, но размисли, остави табакерката на края на масата.

— Отец Александър!… Аз бързам. Нямам време. Вижте какво… Моля ви да не бунтувате моите работници. Ако аз отпусна юздите, всичко ще рухне, ще отиде по дяволите, с извинение. Тогава ще трябва да отговарям пред моята страна, пред моята…

— А аз съм постоянно отговорен пред бога за моето паство. Вие също имайте това предвид, любезни ми Прохор Петрович. — Свещеникът се доближи до мушкатото и откъсна едно изсъхнало листенце. — А аз нищо лошо не съм казал. Напротив, срещу очакваната стачка изправих страха божи. — Свещеникът се наведе и оправи килимчето с ръка.

За да не избухне, Прохор до болка прехапа устни, пое си дъх и каза спокойно:

— Можете да изправяте срещу стачката, каквото искате. Дори божието слово. Само че то едва ли има сила. А аз ще изправя нагайките, а ако се наложи — барута и шрапнелите. Мен стачката не ме плаши.

— Прохор Петрович, сине мой! — И отец Александър отиде съвсем близо до застаналия прав Прохор. — Бойте се да обагрите с кръв ръцете си.

— Благодаря ви за съвета — каза Прохор и тръгна към вратата. — Но и вие чуйте моя съвет, отче: или си гледайте работата — кръщавайте, венчавайте, погребвайте, или… ще ви пратя по… — В този момент Прохор навреме се опомни и измърмори неясно: — Извинявайте, аз насмалко не ви — как се казваше, щях да ви пратя… Впрочем… Довиждане.

Свещеникът се олюля. Табакерата падна. Емфието се пръсна по килимчето.

Тоя празничен ден работниците се веселяха някак много особено. Още вчера, в събота, когато си получаваха парите, се долавяше някакво предизвикателно и в същото време потиснато настроение на тълпата. Те получаваха в кантората парите си с мълчалива мрачност, без обикновените закачки и шеги по адрес на собствената им съдба. Впрочем от време на време някой ще се обади, гледайки твърдо към голото теме на касиера: „Само толкоз ли? А кога ще дойде увеличението?“ — и ще тегли една руска псувня на цялата резиденция, на целия свят и лично на Прохор Громов. И чак тогава злобно, с някаква животинска ярост прихват да се смеят напиращите към касата работници. И започват приказки, подмятания, подвиквания, подсвирквания ту тук, ту там. Двамата охраняващи касата старши стражари от време на време ще подхвърлят: „Ей, вие! Златотърсачи! Затваряйте си устата!“ — и току си запишат Иван, Степан, Гришка Безногтев, Саня — всичките от един дол дренки, всичките побойници, кавгаджии, измет. А Гришка Безногтев от време на време клекне в тълпата, да не се вижда, подсвирне и се провикне: „Мошеници, изедници, кръвчицата ни пиете!“ Изобщо настроението не беше добро. Работниците се разотиваха по домовете си на мрачни групички, някои се отбиваха в кръчмата, запасяваха се с водка и бира. Отначало се черпеха в своите колиби, землянки, бараки, пиеха всички подред — и главите на семейства, и жените им, и дори малките деца. Надвечер започваха побоищата. Мъжете зарязваха набитите женоря в къщи, излизаха навън и с пияни крака се помъкваха кой накъде му видят очите: към кръчмата, към трактира или направо към тайгата, към блатото, на хлад. Околността ехтеше от глъч, псувни, прегракнали песни, викове: „Помощ, убиха ме!“ Надвечер можеха да се видят мъртво пияни, на мнозина от тях бяха смъкнати ботушите, саката, рубашките, пребъркани джобовете — миньорската паплач не дреме. На едни им пукнали главите, на други им разпрали коремите с нож — отец Александър ще има да пее „вечная памят“. Жените търчат към кантората, търчат цели три версти до господарската къща, отиват при стотника, при старшията: „Убиха ми стопанина!“, „Бият моя Вася!“ Плачовете и писъците не стихват цяла нощ. През цялата нощ из тайгата, из работническите махали край село, където има много кръчми и свърталища, сноват конни стражари, гледат кого да спипат, кого да шибнат с бича отгоре надолу, през целия гръб, кого да арестуват, да му метнат на врата примка и да го поведат като последен парий да изтрезнее в дранголника.

Самият пристав Фьодор Степанович Амбреев, стар пияница и развратник, седи в заведението на така наречените местни големци, смуче портвайн, изслушва докладите на старшите стражари, стотниците и стражарите, от време на време се качва с чужда помощ на седлото и препуска като стелна крава по улицата:

— Ей, пази се! Махай ми се от пътя! Началството минава!

От един тъмен ъгъл го перна по широкия, мек като баница гръб точно запратена тояга. Но той дори не я усети.

— Тоя тулум само картечница го лови… Тоягата го плаши колкото сачмата — слона.

— Почакай, почакай! Скоро ще си разчистим сметките…

— Ей, шопар!… Докога ще тормозиш хората?!

Но работниците нямат картечници, нямат барут, нямат пушки: откога им е прибрано всичко, а внезапните обиски се повтаряха много често.

А на пристава му е весело: портвайни, коняци, шампанско „Иха-а!… Хубавице моя… Пий, гуляй, весели се!… Прошка е червив от пари…“

— Вашескородие! — настига го един стражар. — Какво ще наредите да правим с убития?… Ковачът Степан Петров… Гърлото му е прерязано…

— Жив ли е?

— Споминал се е… Той на една страна, главата му на друга…

— Кой го е убил? Да се издири! Да се доведе!… Ще ви дам да разберете, мерзавци с мерзавци!

С пъшкане, крепейки се криво-ляво на седлото, пазен от случайността, той стига през есенната тъма до синята си къщичка, чука с нагайката по черчевето:

— Надюша!… Посрещай…

През прозорчето в градината изхвръкна окъснялото — с мустачки и тесни панталонки — местно конте, отвори се официалният вход, грейналата, пийнала Наденка се хвърли на врата на пристава.

— Ах, Федюнчик!… А аз все сама-саменичка… — и мляскането на изпонацелуваните от контето устни гъделичка размекнатото сърце на пристава.

[1] О, той е велик човек (англ.). ↑

4

Понеделник. Шест часа заранта. Бучат заводските сирени. В къщи още всички спят. Прохор Петрович отскача в домашния си кабинет бързо, чевръсто, отваря бутилка квас и я изпива. Набързо, небрежно се измива, мимоходом вдига поглед към останалата от дядо му голяма икона на Богородицата със сребърна риза — редно е да се прекръсти за душевно успокоение, ала го домързява, — взема походната торбичка с храната и излиза през кухнята на задния двор. Пазачът Нилич храни вързания със синджир Барбос. Жена му мъкне към кочината помия. Патиците плюскат трици от копанята, карат се помежду си.

Прохор скочи в двуколката, сложи пушката до себе си и потегли за дъскорезницата. До дъскорезницата има цели три версти.

Утрото е прозрачно, тихо. Природата бодърствуваше. Дроздовете прехвърчаха на ята и окълваваха кехлибара на зреещата калина. Росата беше напръскала тревите, листата и иглите на боровете. Мекият прах на пътя е натежал от нощната прохлада, колелата тичат леко, гърдите на Прохор дишат до насита, дълбоко и жадно. Опиянената от кислорода кръв се блъска в мозъка, в раменете, в китките на ръцете му. Цялото му тяло е обхванато от сладостта на предстоящия труд. Но мисълта му засега си почива в празна леност: наоколо е толкова хубаво. Създаденият от него път е прав, гората от двете му страни е богата и стройна. Всеки клон, всеки пън Прохор ще превърне в пари, в звънтене на скъпоценния метал.

И внезапно го погледна муцуната на някакво животно, в подсъзнанието му изплува неговият любимец, вълкът. Той дишаше в лицето на господаря си, от муцуната му лъхаше миризма на кръв, течеше слюнка. Дългите му остри зъби с крива захапка блестяха със студената си белота.

— Махай се, дяволе! — каза Прохор и видението изчезна. Той се усмихна и с известна гордост си помисли: да, да, и той всъщност е двукрак вълк с животински зъби, които вкопчат ли се веднъж, не пущат; вълк с гениалността на смел гешефтар.

„Голяма работа… Нека ме смятат за вълк, за звяр, за дявол… — мислеше си той. — Пет пари не давам! Те преценяват делата ми отдолу, аз — от кулата. Те имат морала на червеите, аз — орлови криле. Моралът за деловия човек е лигавщина. Творчеството е огън, а моралът — вода. Или ще градиш, или ще философствуваш. Ще затрия живота си в моите предприятия, ще оставя на моето потомство плодовете от труда си и чак тогава може би ще се заема да измолвам прошка за греховете си, ще ида в манастир, ще навлека власеница, дрипа и ще изкарам дните си на някой стълб като подвижник. Ще стоя там, ще се блъскам с юмрук в гърдите и ще се кая, докато не падна и не се ударя с тил в дъските на ковчега“. Той шибна коня с поводите и влезе в тръс в двора на дъскорезницата.

Работниците зърнаха господаря отдалеч и веднага се разтичаха. Раклите от дъски растяха, с колички докарваха трупите, куките ги подхващаха с железните си пръсти и ги повличаха нагоре по наклона. Стоманата на стегнатите в рамки хищни триони със змийско съскане равномерно режеше трупите на пластове като ряпа. Жълтеникавият сняг на стърготините се сипеше нагъсто и трупаше отдолу пряспа. Прашният въздух миришеше на смола: несвикналия човек можеше да го заболи глава. Работниците делово си подвикваха, прескачаха дънерите като козли, шумно захвърляха дъските, стараеха се да се докарат пред господаря.

— Имам чест да ви заявя, Прохор Петрович, че в завода всичко е благополучно — застана мирно пред Прохор завеждащият Лукин, старец от тукашните села.

Работниците веднага се умълчаха, заработиха по-полека, взеха да се ослушват какво ще рече Лукин.

— Всички ли са по местата си?

— Тъй вярно, всички.

— Е?

— Друго няма. — Лукин пристъпи от крак на крак, смъкна каскета си и с плах поглед провери настроението на господаря. — И още нещо, Прохор Петрович… Позволявам си да река… Я да се дръпнем малко по-настрана…

— Какво, увеличението ли?

— Тъй вярно… Обаждат се.

— Обаждат ли се?! — кипна Прохор. — Ти пък си мълчи, стар глупако, мълчи си!

Лукин наведе очи, поокашля се и не знаеше какво да прави с каскета си: страх го беше да го сложи.

— Повикай машиниста…

— Слушам — зарадва се старецът и хукна.

Десет уста едновременно викнаха, опитвайки се да заглушат звъна на трионите и стона на разкъсваните дървета:

— Машинист! Ей, машинист! Иван Назарич! Стопанинът те вика!

Черен, мръсен, омазнен се измъкна машинистът. Той е дребничък, едроглав, бузата му е превързана с парцал. Стопанинът го хвана здраво за рамото и го заведе до наредените дъски. На едно клонче беше закована ламаринка с надпис: „Ракла №32, 250 бр., 3 с. Х2 1/2 дюйма“. После извади кокален сгъваем аршин, тръгна покрай раклата и взе да мери дебелината на дъските. Дъските бяха с недопустимо различни размери.

Прохор почука рязко с аршина по дъските и вторачи в машиниста унищожаващ поглед. Очите на машиниста примигваха. (Той помнеше как лани Прохор пред всички го тръшна в купчината стърготини.) Машинистът вдигна към Прохор виновен поглед. Прохор отиде съвсем близо до него и изразително му се закани с пръст пред самия му нос. На машиниста му се стори, че изпод мустаците на стопанина стърчат вълчи зъби. Сви го стомах, той отстъпи заднешката и зачака бурята със зяпнала уста. Но Прохор мълком, с потисната свирепост, се качи на двуколката и си замина.

По-нататък пътят завиваше към реката и десетина версти вървеше по брега до така нареченото селище. Тук връзваха от оголените борови трупи салове. От високия бряг Прохор наброи над сто звена. Те обрамчваха крайбрежната плитчина с равна жълта лента, дълга близо две версти. „Ей ги къде са паричките!“ — със задоволство си помисли Прохор. Наблизо няколко души сечаха дървета. Очистени от кората трупи, приличащи на огромни восъчни свещи, се изтърколваха по върлините надолу, към водата. Там, отдясно, товареха на саловете негасена вар, руда, цели камари кожи от говеда, скъпи кожи, бурета със смола и катран. Дотам не можеше да стигне с двуколка. Прохор свърна към една полянка, бързо разпрегна коня, яхна го и препусна без седло към товарището.

— Помози бог, момчета! — викна той.

— Благодарим — отвърнаха му работниците и смъкнаха шапки. — Само че бог нещо не иска да помага. Гледай, изтървахме във водата едно буре с катран. Сега не можем да го помръднем, неговата верица. — Работниците бяха нагазили край сала — водата им стигаше до гърдите — и не знаеха какво да правят. Брадата на късокракия Захар беше изплувала отгоре като метла.

— Как можахте да направите тая беля?

— А бе търкулнахме го от баира, дявол да го вземе!… Ванка и Стьопка го изтърваха.

Прохор бързо се съблече, викна: „Измъквайте се на брега, донесете ми две върлини!“, после скочи във водата, гмурна се, опипа падналото на дъното буре, пак се показа. Тялото му е бяло, но лицето и вратът му сякаш са от друго тесто — мургави, изпечени от слънцето.

— Въже ми дайте! — Той пак се гмурна, впримчи под водата бурето, намести го върху върлините, излезе на повърхността, изкомандува: — Теглете! — бурето изпълзя по наклонените върлини право към сала и мокро, черно като морско чудовище, се нареди сред другарчетата си. Всичко това стана за по-малко от пет минути. Мужиците с уважение гледаха оправния си господар.

— Колко време се туткахте? — попита той, докато се обличаше.

— Ами от заранта си играем — отговори му старшият на товарачите, Филат, чернобрад мужик с бяло петно на едното око.

— Диванета — каза Прохор, — заслужавате да ви натири човек…

— Много се изсилваш! — озъби му се Филат. — Да не би ти да ме храниш? Като плащаш малко, и работата ще е толкоз…

— Виж какво, Филат, аз те уважавам — спокойно каза Прохор, защото водата го беше охладила. — Ама ако те чуя още веднъж да се ежиш, ще те изхвърля от работа.

— Гледай да не се сепнеш в кръста! — неочаквано му викна Филат и хлътналите му бузи заиграха. — Ако работим зле, за наша сметка си остава, на акорд сме, плаща ни се на пуд, не сме на месечна заплата… Брадат дявол такъв!… Първо питай, че тогаз лай.

Прохор го погледна в обраслото с черни косми лице, каза: „Ти лаеш, не аз!“ — метна се на коня и тръгна покрай брега натам, където товареха варта.

— Помози бог! — поздрави Прохор товарачите.

От варния прах те бяха станали бели — ботушите, гащите, рубашките, брадите — сякаш целите бяха направени от гипс. По цялата повърхност на всяко звено от саловете бяха сковани дъсчени подове, за да не се мокри варта из пътя.

— От колко звена е салът?

— Петстотин и нещо трябва да са.

— Нещото колко е?

— За тая работа питай десетника.

През тайгата, по една тясна просека, минава въжена линия: на високи стълбове под наклон е провесено цинково въже. Специални дървени клетки, натъпкани с папурени торби с вар, се движеха надолу по въжето от варната пещ към салището. Пещта беше на една верста оттук.

Приближи се десетникът, млад работник, поклони се и подаде на господаря написана с молив ведомост за товаренето. Прохор записа крайните цифри в бележника си и попита:

— Кога ще започнат да изпичат варта?

— Довечера.

— Виж какво… Кажи на катранджиите до утре да занесат в лабораторията проба от катрана. От града получихме оплакване — бил много рядък. Днес нямам време. Кажи на тия дяволи, че утре ще дойда да им хвърля един бой.

Беше пладне. Време за обед. Работниците наскачаха да се къпят. Двама от тях накладоха огън. Комарите досаждаха, хапеха люто. Като си вееше с една връзка клонки, Прохор подкара коня обратно. Като наближи двуколката, забеляза как от нея скочиха две червеникави като пламък лисици с бели коремчета и облизвайки се, тръгнаха полека към гората. Те бяха си похапнали лещарки, сирене, масло. Очевидно бяха останали доволни от всичко това, но ги ядоса появяването на човека: спряха се в гъсталака, замахаха сърдито с опашки и заджавкаха срещу Прохор.

Той грабна пушката и ги подгони. Древният, пламнал в него инстинкт го направи лек, бърз. Лисиците избиколиха човека с хитър кръг и пак стигнаха до двуколката. Едната клекна отстрана като куче, другата се покатери на двуколката и приятно въртейки опашка и озъртайки се час по час, с апетит започна да дояжда закуската на господаря. Свикнал с навиците на животните, Прохор веднага се досети за ловката маневра на рижите крадли. Той рязко възви назад, изпълзя по корем от гъсталака и целият вътрешно разтреперан, се прицели в лисицата на двуколката: „Добре ще е в главата да я улуча, че да не повредя кожата“ — помисли си той, присви лявото око и натисна спусъка. После скочи и яростно хвърли пушката на земята: пушката не беше заредена: Лисиците си тръгваха бавно.

„Знаели са… Ама че проклетници!“ — чудеше се той на необяснимата досетливост, която притежаваха тия обикновено намиращи се постоянно нащрек, предпазливи животинки.

Несполуката се стори на Прохор толкова обидна, че от яд едва не се разплака. После го досмеша на самия него, на лисицата. Те бяха разкъсали ленената торба с храната и бяха унищожили всичко: останали бяха само чаят и захарта. А много му се ядеше: от снощи не беше хапвал нищо.

— Ей! — обади му се някой от гъсталака, грубо, страшно, като горски дух.

Прохор се озърна. Право към него вървеше жълтолик дрипльо с буйна брада. Той беше огромен на ръст, широк в раменете. Облечен с мръсни окъсани дрехи, през дупката се подаваха окаляни фъндъци памук. Около голямата му конска глава беше намотана басмена превръзка с вдигната на челото мрежа против комарите. В дясната си, покрита със засъхнала пръст ръка той държеше дебела тояга, под колана му бяха затъкнати брадва и нож. Когато стигна на четири-пет крачки от Прохор, скитникът спря.

— Кой си ти? — попита Прохор и бръкна в джоба си. Револверът му не беше там.

Скитникът мърдаше вежди, премляскваше, мълчеше заплашително.

— Кой си? — отново попита Прохор.

— Убиец — глухо му отвърна другият и смъкна от рамото си натъпканата торба.

Прохор го измери с опитното си око на жител на тайгата. Калаените очи на скитника с извърнати като на болен от трахома клепачи му се сториха нахални, разбойнически. Прохор е силен, но невъоръжен. Скитникът е огромен, въоръжен с брадва, с нож, с престъпния си живот. Такива страшни хора могат да те убият, за да ти вземат ботушите, могат и ей така, за удоволствие. Прохор се приготви. Скитникът съвсем се приближи до него. Прохор не се помръдна, за да не го помисли другият за страхливец. Скитникът дишаше тежко, от него лъхаше отвратително: той, изглежда, беше се наял до насита с див чесън.

— Ама ти не се бой — мрачно каза скитникът.

— Че защо да се боя: имам пушка…

Скитникът завъртя глава, намигна подигравателно на Прохор, посочи с ръка двуколката, в която допреди малко беше лисицата, и тайгата, където се скри тя, изръмжа:

— Не стреляй… — и се закашля с прегракнал смях, приличащ на хъркане на обесено куче.

Прохор с внезапен тласък повали скитника на земята и му измъкна брадвата и ножа. Скитникът се надигна тежко на четири крака, после се изправи и награди Прохор с една добродушна псувня:

— Ух, да ти… Надви ме.

Той дишаше дълбоко, като болен, гърдите му се издуваха, а бузите хлътваха навътре. Мъчеше го задух. Прохор вътрешно се разкайваше, че е съборил болен човек; той хвърли на скитника брадвата и ножа.

— Злато имаш ли? — попита Прохор.

— Имам… Някъде към осем килца.

— По колко го продаваш?

— Половин рубла грамът.

— Вземам го. Иди в кантората да си получиш парите.

— Бащице! Ти кой си? — с молба в гласа попита скитникът и го погледна.

— Прохор Громов.

Скитникът се изсекна направо на земята и сълзливо разкриви уста.

— Спаси ме, Прохор Громов, спаси ме!

— От кого?

— От мен ме спаси. Не мога да заживея като човек. За три дена ще пръсна всичките пари и… пак каторгата.

Прохор каза:

— Нямам нищо за ядене. Лисиците всичко оплюскаха. Ти можеш ли да ми дадеш нещичко?

— Мога, мога, благодетелю, гледай селянките колко ядене са ми наслагали. — И развеселеният разбойник бързо започна да развързва торбата си.

Накладоха огън, забиха под ъгъл към огъня два пръта, окачиха на тях котлето и чайника.

Тук беше тихо, глухо. Тайгата беше заградила тая полянка със стена от ели, борове и смърчове. Комарите хапеха като бесни. Те се въртяха на облак над коня, край огъня бяха по-малко, скитникът смъкна мрежата на лицето си. Прохор нямаше мрежа. Той занесе при коня запалена прахан, за да го опушка. Конят пръхтеше, кихаше, примижаваше със сълзящите си очи, но за да се спаси от хапливите гадинки, се навираше право в пушека.

Прохор разпъна басмен балдахин, приличащ на малка палатка. Навън нямаше да може да закуси от комарите, завря се под балдахина. Скитникът сипа рибена чорба в дървената си китайска купичка, промуши я под балдахина на Прохор, а после седна до огъня и започна да яде от котлето. Подхванатите от парата комари падаха в котлето на скитника; той гълташе изобилно поръсената със сварените им телца чорба и не обръщаше на това никакво внимание. Облакът от комари пищеше над балдахина с едва доловим милионен писък: дразнеше ги миризмата на изпотен неуязвим човек; под балдахина наистина температурата беше някъде към четирийсет градуса, беше задушно и разгърденият Прохор беше целият мокър.

— Ей, Петрович — обади се откъм огъня скитникът. — Искаш ли да ти разкажа цялата история на моя пусти живот? Слушай, щом е тъй. И постъпих аз, значи, на един държавен канал. В глухата тайга, посред блатата копаеха тоз канал, искаха да съединят две реки заедно, шлюзове строяха, бентове, що държавна пара затриха в калта! А аз там се бях хванал за ковач. А пък съм си убиец, забягнал. А ме викат Филка Шкворен. Чуваш ли?

— Чувам.

— Та ти казвам. Среща ме един ден най-главният началник, инджилерският генерал, и ми вика: „Какво става. Шкворен, заряза ли пиенето?“ — „Зарязах го, ваше превъзходителство“. — „Хубаво си направил, Шкворен — ми вика генералът, — ти си оправен човек, вика, от много години те познавам. Случвало се е цяла година работиш, получиш куп пари, а като излезеш в отпуск, веднага ги пропиеш. После пак се върнеш, кланяш се доземи; приемете ме. А пък трудът ти е каторжен, тежък… Виж каква глупост излиза: цяла година се трепеш за един ден веселба… Срамота е!“ — „Не, ваше превъзходителство, отвръщам му аз, пета година става, откак капчица не съм турил в уста. Ще натрупам още малко пари, ще замина за града, работилница ще си отворя“. Слушаш ли, Петрович?

— Слушам.

— Слушай. И точно тъй стана, свърши се и петата година от моя проклет живот в блатото, на студ и теглила: много ми беше домиляло за хубав град, за по-други хора. И от какво ли не се лишавах. Дори ако, да речем, по големите празници раздаваха безплатна водка, не я пиех, а си продавах номерчето, кътах всяка копейка. И можах да скътам над четири хиляди рубли. Както и да е. Пристигна държавният параход, след една седмица ще си тръгва обратно. Уволних се аз, получих си парите, паспортът в джоба, качих се на парахода и — към града. А до града имаше повече от хиляда версти. След два дена пристигнахме с парахода в село Кетское. Аз по случай случая обърнах в бюфета четвъртинка водка, замезих си с краставичка, после обърнах още една, че още една! Нейсе! Качих се на горната палуба, гледам: брегът не се види от моми и булки — дошли да зяпат парахода, там параходи всякой ден не минават. Народ, хора, моми! Пет години нищо таквоз не ми се беше мяркало пред очите. И отведнъж се разлюля целият бряг, къщите, небесата, пък и на мен ми се зави свят. А душата ми отвътре бучи, перчи се, ще й се да направи някой мурафет, да се изфука. „Ей, булки, моми! — викам. — Посрещайте Филка Шкворен, тръгвайте с мен!“ — и скачам на брега. Нейсе. Слязох на брега, разпрах хастара на калпака си, измъкнах парите оттам, калпака захвърлих, бяха все новички банкноти от по пет рубли. И вървя аз, значи, земята под мен се тресе, в гърдите си чувствувам приятност, а момите, тяхната мама, и булките търчат подире ми отляво и отдясно. А аз, ако щеш вярвай, ако щеш недей, Прохор Петров, вървя като султан право към кръчмата, в лявата ми ръка, значи, пачката пари, а с дясната вземам час по час от пачката по една банкнота и ги разхвърлям наляво-надясно, все едно, че раздавам карти. Честна дума, ти казвам!… Момите, то се знае, не зяпат: „Ура! — крещят — ура! Слава на нашия господар Филип Самсонич господин Шкворен!“ Стигнах до кръчмата, останалите пари там профуках. А като се събудих на другия ден, реших да се обеся… Извадиха ме от примката — в реката се хвърлих, хванаха ме; с нож се намушках в гърдите — една седмица лежах, оздравях. Чуваш ли, Петрович?

— Чувам. Я ми сипи още една чашка.

Филка Шкворен му подаде чая, пак седна до огъня, запали лулата си.

— Пет години! И дорде мигна, пак оголях… Барем да си бях направил удоволствие, ами то — нищо! А за какво бях мечтал: в град да живея, работилница да отворя, жена да си намеря, човек да стана… Ох, ох!

— Глупак — каза му изпод балдахина Прохор и също запуши.

— Глупак не, ами оттатък — съгласи се скитникът.

Прохор излезе изпод балдахина, започна да впряга коня. Скитникът му помагаше чевръсто.

— Виж какво, Шкворен. Златото го донес в кантората…

— Колко пари ще ми дадеш?

— Колкото излязат. Сигурно три-четири хиляди.

— Е-ех! — въздъхна скитникът, удари се с юмрук по сърцето и завъртя глава неодобрително.

— Страх ли те е?

— Страх ме е. Зян ще стана. — Той въздъхна, доближи се до Прохор, хвана го за ръката. — Съжали ме, Прохор Петров. Вземи ме някъде покрай себе си: на толкоз хора даваш работа, все ще ми намериш място.

Прохор се позамисли, качи се на двуколката, каза:

— Парите няма да ти ги дам всичките наведнъж. Малко по малко ще ти ги давам.

— Благодарим — с радостен глас му отвърна скитникът.

Прохор помълча малко и попита:

— Я ми кажи ти, много хора ли си убил през живота си?

— Хора ли? — Филка Шкворен размърда вежди, сякаш си припомняше. — Не, не са кой знае колко много… надали има и десетина.

— За какво?

— Едни имаха късмет да ме срещнат пиян, други не постъпваха честно. Един полицейски началник утрепах. Щом като е тъй, вземи ме. Твоята работа е усукана, хлъзгава, смъртта току се навърта край теб. Името ти далеч се е разчуло. Всичките ти адети зная. Ще ти бъда от полза…

Прохор подръпна поводите, конят се изви към пътя и тръгна. Прохор се извърна и викна, без много да му мисли:

— Хубаво! Ела! Може пък и наистина да ми бъдеш от полза.

Собственият му глас и смисълът на тия думи нарушиха равновесието му. Кой знае защо, той изведнъж видя пристава. Шкембестият, груб пристав с щръкналите мустаци плаваше покрай Прохор, заканваше му се с пръст и се кискаше. А отстрана, затулен от гъсталака на тайгата, се мяркаше скитникът Филка Шкворен. Той намигаше на Прохор и мълчешката въртеше към пристава лъскавия си нож. Конят тръгна по-бързо, плаващото видение изостана. Прохор изскърца със зъби и се изкашля силно.

5

— Вижте какво, господин Протасов — започна Прохор. — Кажете ми откровено: какво кроят моите работници? Нещо се носи из въздуха, а какво е то — не мога да разбера…

Макар че говореше така, Прохор отлично разбираше и виждаше всичко, но му беше интересно какво ще отговори инженерът.

Протасов мълча известно време, сякаш събираше сили за тежко обяснение със собственика. После махна пенснето си и се вторачи късогледо в Прохор.

— Нека започнем с това, Прохор Петрович, че както ви е известно, ъгълът на падането е равен на ъгъла на отражението. По-просто казано: каквото повикало — такова се обадило.

— Е, и?… — Прохор се разхождаше из кабинета си в кулата, след него, по стъпките му, вървеше мускулестият вълк.

— Логиката, здравият смисъл ни подсказват, че всяко предприятие може да бъде силно само при условие, че работникът е заинтересован от печалбата. Или в краен случай е осигурен дотолкова, че може да съществува човешки.

— А тъй като при мен всичко това липсва — прекъсна го Прохор, — тъй като аз съм експлоататор и във вашите очи подлец, моите предприятия трябва да започнат да се рушат, така ли?

— Горе-долу така.

— Но защо тогава вече близо десет години нищо им няма и дори укрепват?

— Нищо им няма и дори укрепват? — Протасов се усмихна с ъгълчето на устните си, пусна през ноздрите и устата си цял облак тютюнев дим. — Миналата есен си бяхме харесали за изработка на мебели един огромен, як, дебел три обхвата кедър. През тайгата премина ураган. Всички дървета оцеляха, а тоя кедър рухна. После се чудехме: съвсем здрав наглед, а по средата — целият прогнил. Та и с…

— Разбирам — враждебно каза Прохор. — Разбирам… Само че аз засега отникъде не чакам буря.

— Политическият барометър показва обратното.

Прохор спря, вълкът също спря и близна ръката на господаря си.

— Да, за барометъра… Изобщо за политиката. Кажете ми, Андрей Андреич, откъде се появяват у работниците разни долнопробни брошурки?

— А именно? — И Протасов сложи пенснето.

— Да вярвам ли, че не сте виждали нито една от тях?

— Не, не съм ги виждал.

— Ето ги на̀. — Прохор отвори шкафа и запрати в краката на Протасов купчина брошури, които се разпиляха по пода. — Ето ги!

— Ето ги!… — радостно извика и внезапно появилият се пристав. Като пъшкаше, крепеше сабята си и прибираше колкото може по-навътре корема си, той едвам се промуши на една страна през тясната врата. — Тъкмо вас търсех… А вие и двамата ето къде сте били, под облаците.

Прохор трескаво започна да събира брошурите и да ги пъха в шкафа. Инженер Протасов се смути и изчерви.

— И така, Андрей Андреич — дипломатично му каза Прохор, — много ви благодаря за извършената работа… Много съм доволен от вашата оперативност. Избрали сте превъзходно място за мелницата. Довиждане, драги, след малко и аз ще дойда в кантората.

Протасов стана, взе си чантата.

— Едно моментче! — обади се приставът, който си беше поел дъх след стръмното изкачване на кулата. — Андрей Андреич, ваше високоблагородие! Хе-хе-хе-хе. — И той с груба фамилиарност потупа инженер Протасов по рамото.

— Без жестове, моля ви се — с погнуса се отдръпна Протасов. — Какво обичате? По-накратко. Нямам време.

— Недейте бърза, недейте бърза, миличък. — И приставът се отпусна тежко на кушетката.

Протасов също седна и свали пенснето.

— Сред работниците са се появили в голямо количество разни червенички агитационни брошурки, прокламации, възвание на партията на ония… на социалдемократите…

— Какви брошурки? Какви възвания?

— Ами на̀, заповядайте! — Приставът извади от джоба си две-три брошури, надигна се с пъшкане, отиде до шкафа, протегна ръка да го отвори. — А тук има още…

Но вълкът скочи с предните си крака на гърдите на пристава, изчатка със зъби и млясна в лицето му.

— Махай се! — удари Прохор вълка.

Приставът се начумери и тъпо, изпод вежди погледна вълка, Протасов, Прохор.

— Аз какво общо имам с това? — попита Протасов.

— Да. Какво общо има с това Андрей Андреич? — поде и Прохор.

Приставът и Прохор започнаха да се пронизват с очи. Приставът прокара длан по пухкавите си, щръкнали мустаци, намигна на Протасов и каза:

— Нощес аз лично арестувах техника Матвеев.

Протасов скочи, веждите му се извиха.

— Какво сте направили?! — извика той. — Техникът Матвеев е зает с регулацията на реката. Без него сме като без ръце… С такава река шега не бива! И защо, за какво? На какво основание?

— На основание на закона.

Прохор натисна копчето на телефона и с разтреперан бас каза на пристава:

— Вижте какво, Фьодор Степанич, временно сложете вашия закон под миндера… Още сега дайте нареждане да освободят Матвеев… Елате на телефона… Ало, ало!…

— Ама не мога… Разберете, че не мога.

— А аз настоявам. Вие какво искате, да ми причините загуби за петдесет хиляди ли?

— Ама, Прохор Петрович, подронвате ми престижа. Не сечете клона, на който…

— Моля ви още сега да освободите Матвеев. Ето ви телефона. Андрей Андреич, довиждане! Оставете ни насаме.

Протасов излезе. Прохор затръшна вратата след него.

Приставът стоеше с разперени пръсти и зинала уста.

— Фьодор — каза му Прохор. — Откажи се от твоите фокуси. Аз не ти преча да правиш обиски, да арестуваш… Напротив! Но — само с мое съгласие. Специалистите ми са малко, всеки от тях ми е нужен като колело в машината. Работниците арестувай колкото си искаш. Но докато положението е напечено, Матвеев трябва да бъде пуснат. После можеш да го прибереш и да го посплашиш. Но запомни веднъж завинаги, Фьодор. — Гласът на Прохор зазвуча властно, повелително. — Веднъж завинаги запомни: инженер Протасов трябва да е извън каквито и да било подозрения.

— Но…

— Без глупави „но“, щом ти го казва Прохор Громов. Той ми трябва, той е мозъкът, той е душата на цялата работа. Разбра ли? И нито дума повече.

Приставът нахално, мазно се засмя и коремът му заподскача.

— Както кажеш, както кажеш — заговори той, превъзмогвайки неразбираемия за Прохор смях.

Легналият на мечата кожа вълк от време на време изръмжаваше към пристава, отваряше уста и мляскаше.

— А пък твойто вълчо кученце някой път ще го чукна с ей туй нещо — разтърси приставът револвера си. — Не ми харесва…

— И ти на него.

Прохор се обади в кантората.

— Счетоводителят ли е? Не е ли идвал при вас един такъв рошав мужик? Филип Шкворен се казва. С буйна брада. Ако дойде, не водете с него никакви разговори, а веднага го пратете при мен. Аз съм на кулата.

Очите на пристава започнаха да играят тревожно. И двете му уши щръкнаха. Дишането му стана неспокойно, пресекливо: нещо му стягаше гърдите.

— Той златотърсач ли беше, хищник? — каза приставът. — И аз го срещнах вчера.

— Той е добър ковач. Искам малко да го поизлекувам — пияница е, — после ще го назнача на работа.

Приставът погледна изпитателно Прохор в очите, стана, разбърза се.

— Е, аз да си вървя… Впрочем… не е зле малко пари…

— Нямам.

— Как тъй да нямаш? Страшно ми трябват…

— Голям негодник си ти! Вече ми омръзна… Случай, седни, Фьодор, да си поприказваме…

— Друг път… Нямам време… Давай петстотин, докато не съм ти поискал повече.

— Върви по дяволите! Махай се!

Приставът се опули, запъшка и сърдито удари токове.

— Внимава-а-ай, хитрецо!… — закани се той с пръст и се закиска, връхчетата на мустаците му от престорения смях се качиха чак до ушите му, очичките му се изгубиха, червените му бузи потрепваха мазно, злобно. Изведнъж очите му се показаха, закръглиха се, изцъклиха се, той засъска като змия. — Прохор Петровия.

Прохор блъсна настрана креслото, сви юмруци, тръгна към пристава. Вълкът също скочи и козината му настръхна.

Приставът тръгна заднешком към вратата, отвори я с ток, промуши задника и корема си навън и проблея от полумрака сладникаво:

— А ние с Наденка сме намислили, Прохор Петровия, нова къщичка да си построим.

Вратата се затръшна.

— Мерзавец! — тихо каза Прохор и въздъхна. Челото му се покри със студена пот, пожълтялата от яд кожа на слепоочията му започна да си възвръща цвета. Той помилва вълка, който въртеше опашка, подхвърли му бучка захар и се обади в къщи.

— Настя, слагай масата! Господарят няма да си дойде за обед — заповяда господарката.

Днес на обед са канени Инокентий Филатич, учителката Катерина Лвовна и отец Александър. Но свещеникът закъсня — седнаха без него в същата малка столова.

Заранта в резиденцията пристигнаха със стотина елени тунгуси. Те разположиха стана си на около една верста оттук. Десетина от тях се запътиха към църквата с дарове — кожи от елени, катерици и лисици. Църквата е заключена. Отворен е страничният прозорец на олтара за проветряване. Тунгусите се повъртяха около църквата, зацъкаха разочаровано: заключено е.

Старият Сенкича каза на младия Вася:

— Тикай ме право в задника, през прозореца ще се вмъкнем.

И ето че старецът е в олтара. Вмъкнаха се и останалите освен Вася.

— Ей, приятел, хвърляй кожите насам!

Вася прехвърли през прозореца всичките кожи, а после и той се покатери. Тунгусите се прекръстиха пред престола, отвориха царските двери и премъкнаха кожите в просторното помещение за богомолците. Намериха на иконостаса лика на Никола чудотворец и струпаха жертвата в подножието му. А трийсет катеричи кожи и една лисича сложиха отделно.

— Туй е за отец Александър, за свещеник попа — каза старецът.

През туй време Вася разкърти сандъка със свещите, избра десетина от най-дебелите, забучи ги на свещника пред иконата на Никола и ги запали. Запали и лулата си. Но старецът му викна: „Стой!“ — измъкна лулата от устата му, запрати я на пода и зашлеви Вася по врата. От обида Вася запремига, изскимтя нещо, после се втурна към олтара.

Тунгусите се молеха, като от време на време се почесваха и въздишаха. Една жена и момиченцето й седнаха на пода с гръб към иконата и почнаха да разглеждат обсипания със златни звезди син свод и да цъкат с език.

Вася изнесе една димяща кандилница, подаде я на стареца, каза:

— На̀ ти тая паничка с три синджира да я размахваш. Знаеш ли как?

— Малко-малко знам — каза старият Сенкича и взе да кади, да се кланя на иконата, да вика нещо неразбираемо и да пее с цяло гърло, като в тайгата: — Охо-хо-хо-хой!… Микола-майчице-е-е!…

Всички коленичиха и заплакаха.

А потъмнелият Никола, макар и строго, но се усмихваше на тунгусите. А Вася милваше до клироса златните крила на един херувим и се чудеше на глас:

— Един глава, крила… Иди го разбери птица ли е какво е…

Старецът Сенкича затресе глава — побелялата му плитка се размята като опашка, — зажумя с тесните си гноясали очи, изкриви кьосавата си сбръчкана уста и викна с все сила:

— Е-хе-хе-хе-хей!… Господи-майчице, цариц небесен бащице!…

— Спрете, нечестивци, спрете!

Тунгусите се обърнаха и видяха влезлия в храма свещеник, кандилницата падна от ръцете на Сенкича. Мъжете от страх си насложиха калпаците.

— Как сте се вмъкнали в божия дом! През олтара! Нечестивци, вие сте осквернили църквата, омърсили сте я…

— Кой омърсили, недей тъй! Той лъже! — каза Сенкича. — Само малко опушихме… с ей тоз махалка… Какво приказваш, отец Лександра, свещеник поп.

Отчето се усмихна горчиво, благослови всички и кръстейки се, взе да затваря благоговейно царските двери.

— Туй е жертва за Микола, туй е жертва за теб. — И Сенкича подритна струпаните на амвона кожи.

— Неразумни! — с благ укор каза свещеникът. — Щом като е жертва за мен, занеси я в дома ми.

— Не — отрицателно поклати глава Сенкича. — Не, отец свещеник поп. Ние домъкнахме жертва на бога, рекохме му: „Туй го дай, боже, на отец попа“. На̀, отче, вземи си го от бога сам, а ние на теб не мъкнем. Нека бог ти даде дар… Ние — не трябва.

Тая проста мъдрост трогна свещеника. Той се усмихна и каза:

— Ах, какви чистосърдечни деца сте вие! Но мили мой… всеки русин, когато трябва да ям, ми донася храната в моя дом. Например когато се свърши сеното на кравичката ми, господарката Громова ми изпрати цяла кола. А според вас какво излиза? Според вас и колата сено ли трябва да се докара в църквата, на бога? А пък после бог да ми го даде и аз да го откарвам оттук у дома? Тъй ли?

— Тъй, тъй — закимаха тунгусите. — Правилно твоя-моя приказва… Баш хубаво.

— Ама каруцата няма да мине през вратата! — възкликна свещеникът, който правеше усилия да не се разсмее.

— Що да не мине? — каза Сенкича и извади лулата и пунгията си. — Направи най-голямо врата, ще вкарат. Каквото искаш, ще вкарат… Вярно!

Отец Александър се разсмя високо, плесна съвсем по младежки с ръцете си като с криле и прегърна стареца.

— Добър си ми ти, умен си ми, драг си ми… Аха! Ама защо стоите с калпаци, свалете си веднага калпаците, грехота е да сте с калпаци!

Всички свалиха калпаците си — щом като е грехота, защо да не ги свалят, — Сенкича също си свали калпака, захапа лулата си и драсна клечка кибрит.

— Какво правиш?! — тропна с крак свещеникът.

— Кво? — недоумяваше тунгусът.

— Гледай кво — стрелна се към него Вася; той издърпа лулата на Сенкича от зъбите му и я хвърли на пода.

— Тю, да му се не види! — плю смутеният Сенкича. — Забравил съвсем малко.

Свещеникът си поприказва с тях, благослови ги още веднъж, изпроводи ги от църквата и тръгна за Громови. Из целия път се усмихваше и с усмивка седна на трапезата при гостите.

— Представете си какво странно събитие — започна той. — Представете си, отварям църквата — и що да видя? Десетина тунгуси, тия удивителни, чистосърдечни деца на природата.

Разказът му бе изслушан внимателно и весело. Най-много се смя Инокентий Филатич, макар че много му пречеха току-що сложените от зъболекаря челюсти. Изглежда, пристигналият неотдавна зъболекар не беше от най-добрите: зъбите бяха големи като на кон, стърчаха напред и новият им собственик не можеше да си затвори устата. Лицето му се беше издължило, бе станало карикатурно, неузнаваемо. И говорът му спънат, неприятно смешен.

— Тоест същинска беля! Трябва или да си изпиля зъбите с два сантиметра, или да си наставя устните — присмиваше се сам на себе си Инокентий Филатич. А когато захапа морковената баница, горната му челюст се закачи за баницата и падна на пода.

Катерина Лвовна, Кети, младата, завършила институт учителка, се хвана за Нина Яковлевна и от сърце се разсмя.

Отец Александър умишлено се задълбочи в поглъщането на рибената чорба. А Инокентий Филатич се наведе с пъшкане, брадата му се топна в рибената чорба, а той заопипва пода.

— Ей я, да опустее макар, ей я — фъфлеше той. — С право е казано: „Зъбите на грешниците ще съкруша…“ Ох, грехове, грехове!… — Той се извърна настрана, зина като тигър и благополучно намести челюстта си.

— Та ви казвам — продължаваше свещеникът. — Каква възвишена мъдрост, какво дълбоко разбиране проявяват тия диваци, намиращи се на границата между човека и животното!…

Отец Александър обичаше да реди думите си точно, гладко, като по книга. Дори когато говореше за най-обикновени неща, в думите му често пъти се долавяше природен патос. Това му даваше основание да се смята за оратор „по божия милост“, той се гордееше с дарбата си да говори. Имаше навика да пъха ръце в ръкавите на расото си, да отмята назад стройната си фигура и да гледа слушателите си с присвити сиви, умни очи с червеникави клепки. С всички разговаряше искрено, но с явно чувство за собствено превъзходство. Само когато заговореше с инженер Протасов — с тоя волтерианец, социалист и безбожник, — той винаги се смущаваше.

— Представете си само: те, тия тунгуси, не желаят да ми дават своята помощ в ръцете, за да не ме обидят. Те дават не на човека, а на бога, а човекът трябва да вземе тяхната жертва от бога, за да изпитва благодарност едновременно и към господа, и към хората. Разумно е, нали? — И той обходи всички с присвити очи. — А не като нас, русите. Тръгне свещеникът със светия кръст из енорията си и женорята му пъхат в ръцете петачета. Да знаете само колко тежко, колко срамно е това, тия пари изгарят ръката като огън! А свещеникът е човек: нали трябва да яде и да пие.

— Е, отче, и вие ако седнете да се оплаквате, грях ви на душата… — изтрака със зъбите си Инокентий Филатич.

— Ама аз не се оплаквам, не се оплаквам — смирено му отвърна свещеникът и си взе второ парче баница.

— А пък аз знам за кого си мислите, госпожице — намигна Инокентий Филатич на учителката.

— За кого?

— За Андрей Андреич сигурно, за господин Протасов.

Катерина Лвовна пламна, вдигна рамене и погледна крадешком стопанката.

— Ни най-малко… Откъде го измислихте?

— Подходящ кандидат е…

Стопанката също погледна момичето с крайчеца на очите си.

— Не губете време, госпожице! По-добър съпруг няма да намерите! — възкликна Инокентий Филатич толкова разпалено и така завъртя брадатата си глава, че горната му челюст пак се опита да изскочи, но той ловко я спря с ръка. — Бива си го, бива си го! — не мирясваше веселият старец.

— Не може ли да променим темата — каза стопанката с трепнал глас и рязко почука с ножа по чинията. — Настя, патицата!

Отец Александър се втренчи в лицето на стопанката. Лицето й продължаваше да е приветливо и уж равнодушно, но в очите й се четеше досадна тревога, скръб. Катерина Лвовна се почувствува неудобно, усмивката й угасна; тя смутено се загледа надолу, крайчетата на ушите й пламтяха.

За да прекъсне мълчанието, отец Александър каза:

— Каня всички ви утре по обед на моята беседа с тунгусите. Темата е първоначалното понятие за бога. Освен всичко друго ще ви бъде интересно и в етнографско отношение. Особено за вас, Катерина Лвовна… Вие никога ли не сте виждали тунгуси?

— Андрей Андреич дойде! — викна Настя и сложи на масата блюдото с патицата.

И двете жени едновременно извадиха пудриерите и трескаво започнаха да оправят фризурите си.

Филка Шкворен преспа в тайгата, край огъня, заедно с работниците. На заранта се изкъпа, изсуши на слънцето скъсаните си партенки и закрачи към Громовото селище. Стопанката на гостилницата му сготви чорба, той се наяде, попита как се отива до резиденцията, до кантората, нарами кожената торба и тръгна.

Слънцето клонеше към залез. Една циганка настигна скитника на улицата.

— Стой, щастливецо!

Зеленият шал на цветя е спуснат ниско над лицето, очите й не се виждат. Не може да се разбере стара ли е, млада ли е. Поличката й е мръсна, краката боси, ама бели като кифли.

— Ти ли си Филип Шкворен?

— Аз.

— На ти писмо от господаря… Я да се дръпнем в уличката, недей вряка…

— От кой господар?

— От Громов, от Прохор Петрович.

— Неграмотен съм. Прочети го.

Циганката разпечата розовия плик със синьо по края, извади писмото, отмести шала от очите си — лицето й е младо, мургаво, обеците й звъннаха.

— На̀, слушай, добри човече, юначен щастливецо.

Седнаха на една пейка. Циганката му прочете шепнешком:

„В кантората не се отбивай. Иди с циганката до кривия бор, тя ще те заведе. Ще дойда лично, щом се стъмни.“

Циганката погледна страшния човек и млъкна.

— Ами ти коя си?

— Аз съм циганка, когато има да съобщи някому нещо, мен провожда. Аз съм негова вярна слуга. По-вярна от мен няма.

— А на мен защо ми рече в кантората да съм идел, да го вземат мътните дано?… Глупак с глупак, той ум има ли?…

— Не се ядосвай, щастливецо, успокой се… На господаря му е забранено да купува златото открито. Да вървим.

Утъпканата от зверовете пътечка през тайгата ги заведе в пущинака. Скитникът отпред, циганката след него. Смрачаваше се.

— Ами ако взема да те заколя?… Не те ли е страх?

— Не, щастливецо, не ме е страх. Мен нож ме не хваща…

— Щото лани заклах една досущ като теб. Опита се да ми задигне златото… Та аз й забих ей туй ножче в гърлото и… таквоз… Да я вземат мътните дано!…

— Ей го и бора, дето трябва да чакаме — каза циганката и се ослуша: беше тихо, глухо, тайгата кимаше с върхарите си за сбогом на залязващото слънце. Долу, между дънерите, се спущаше хладен здрач.

Мекият побелял мъх се разстилаше по земята като юрган. Полянка двайсетина разкрача широка, в средата й — крив бор с три дънера. Той е мъртъв — убила го е мълния: небесният огнен меч беше отсякъл къдравия му връх, бе нацепил и обгорил дънерите и разпръснал трески на всички страни.

— Ей тук… — Циганката седна на килима от мъх.

Скитникът постоя прав, помисли малко, огледа се и също седна, а после рече:

— Не, да те вземат мътните дано, смела си. Ами ако река по силата на възможността да те целувам и да те галя, а?

Циганката високо, рязко се изсмя и се отмести по-надалеч от скитника.

— Ние сме волни циганки, навикнали сме даже много с туй… Само че скъпо вземаме… Много ли злато имаш?

— Ще стигне… Ти що не се ожениш за мен?… Бива си те, хем си мекичка, хем си хубавичка… А аз, може да се каже, съм богаташ… Ще си махна брадата, ще си купя нови дрехи, а, циганко?… Да те вземат мътните дано! Господ да те убие… Като петмез си сладка!

Циганката разкърши рамене, засмя се, извади тесте карти, разпиля ги като ветрило по мъхестия килим, каза:

— Хайде да ти гледам, хубавецо! Както покажат картите, тъй да стане… Ех, как ще те нацелувам, щастливецо, ще се побъркаш от щастие, всичко на света ще забравиш! Какви очи имаш само, сякаш са от чужбина. На̀, гледай!…

Ноздрите на скитника започнаха да се разширяват. Кръвта му се разигра, очите му засвяткаха.

— Ами песни… Можеш ли да пееш?

— Мога. А ти?

— Когато се напия, и аз си дера гърлото!

— А пие ли ти се?

— Глупачка… Ти да не би да си магьосница?… Откъде ще ми намериш пиене?

— Ей го…

Циганката измъкна изпод шала си запечатана осминка коняк и я подаде на скитника.

Той отхапа печата, тупна шишенцето в дланта си и отмери с нокът половината:

— За твое здраве, хубавице — отпи и й подаде останалото. — Пийни си, ангелче, да ти дойде сърце на място… Оплакни си циганската душица… Кха!

— Не, аз не съм по тая част… Изпийте си го до дъно. А като го изпиете, ще си накладем огън, ще почнем да се целуваме… И цялата нощ, чак до изгрев-слънце, ще е наша… Пий, щастливецо, ух, да ти имам чуждестранните очи… Ей и картите — гледай, гледай, — попът легна върху дама спатия!

Скитникът изля коняка в устата си и дълго не искаше да го глътне: ох че пари, ох че сгрява душата!

— Кха! Благодаря…

Той се вторачи в картите: вярно — попът и дамата лежат прегърнати. А останалите карти ту се изправят, ту падат, ту се изправят, ту падат.

— Ама че магия. — Скитникът разтърка очи и погледна сърдито циганката.

— Какво си пулиш оченцата? — рязко му подвикна циганката. — Не ме ли позна?… Аз съм, волната циганка, хубавицата ти, твоята изгора…

— Изчезни!… Остави ни… Махай се! — измънка скитникът, който едвам въртеше натежалия си език… Той седеше приведен, като голяма ококорена жаба, подпрян с юмруци в мъха. Беловласият мъхест килим се разлюляваше все по-силно. Скитникът се катурна на една страна — сърцето му се топи, наляга го сън.

— Оченцата ти се замъглиха, главицата ти легна на възглавницата… Спи, щастливецо, спи…

Тя се надвеси над лицето на скитника, с пъргави пръсти понадигна клепача му, загледа извърналото се под челото му мътно око, стана, извади изпод шала си пистолет и гръмна във въздуха.

— Грр-ъ-ъ-м… — прошепна скитникът.

Щом отекна изстрелът, някой се приближи до циганката.

6

Прохор прекръсти дъщеря си Верочка, целуна жена си, пожела им лека нощ и се прибра в кабинета си. Легна, зави се с чаршаф. Беше задушно, не можеше да заспи. Призраци от миналото на тълпи преминаваха в мислите му. Лица, срещи, положения. Но му беше трудно да ги улови, да ги спре: много бяха. Въртяха се и профучаваха като снежинки във виелица. „Тунгуси са дошли“ — спомни си Прохор. И веднага в отпуснатото му съзнание се мярна оная много далечна мъничка Джагда. Къде ли е тя? Сигурно времето не е пощадило и нея: съсухрила се е, увехнала е като прекършено цвете в степта. Спомни си оная тиха нощ, цялата потопена в мъгла, спомни си своята къщурка, лодчицата, тайгата, спомни си и как подгони Джагда като изгладнял звяр. Къщурката отдавна я няма — бурята я изгори, но нали на времето се намираше тук, на същото това място, в нея идваше тогава малката обидена Джагда. Прохор помни как чу през дълбокия сън нейния скръбен, накарал сърцето му да се преобърне глас: „Сбогом, бойѐ! Сбогом!“ Тогава той мигновено отвори очи, искаше да я хване, за да я целува нежно и никога да не се раздели с нея. Но Джагда като малка птичка изхвръкна през прозореца в мъглата и завинаги изчезна за него в мъглата на сладките спомени.

Да. Всичко отмина, отиде си като сянка от облак. „Какво да сторя… — Неопределено си помисли Прохор и въздъхна. — Тунгуси са дошли… Я да ида“ — и излезе на пръсти.

Нощта беше цялата от лунно сребро. Падаше роса. Кръстът на църквата светеше с фосфорен отблясък. Бялата къщичка на отец Александър се синееше, през синкавите стъкла мигаше червена светлинка, от кандилото. За човешкото ухо — гъста тишина. Но всичко бучеше невидимо: потоците на лунните струи разсичаха надземните простори, падаха върху сънения свят на тайгата, люшкаха се и звънтяха. Унесената в дрямка тайга им отговаряше с шумоленето, с шушукането, с бълнуването на мимолетните, тръпчиви като тамян сънища: тайгата благоухаеше.

Прохор мечтателно вдишваше тоя опияняващ аромат на горите и чувствуваше как скованата му от житейските условности воля се освобождава. Потоците от лунни стрели пронизваха нервите му, караха кръвта да се движи по-бързо. И вече всичко в него ликуваше, тласкаше го към някаква буйна веселба. Тая сребърна нощ изсмукваше човешкото сърце като змия. Човекът се почувствува тъжен, самотен.

— Джагда! — разкъса той струите на лунните дъждове.

Но милият глас не му се обади. А ето го и стана. Из мъхестия гъсталак пасат елени. Те изглеждат синкави. Няколко от тях са се наяли и лежат кротко, кокалестите клони на рогата им са неподвижни. Пет островърхи чума от ощавена еленова кожа, тунгусите спят дълбоко. Само една не спи — висока, стройна тунгуска. Тя стои замислено до огромния огън, гледа игривия танец на пламъците, мъчи се да разбере каква приказка й разказват, а може би и самата измисля песен за студеното слънце, за любимия си, за луната. Ето я луната! А къде е нейният мил?

— Здравей — докосна Прохор разголеното й рамо. Тунгуската отскочи като пружина:

— Ох! Ей, защо ме плашиш?

Разлаяха се, втурнаха се към огъня рошави кучета.

— Чиба! — Тя удари с тояга едно, после друго и вдигна към Прохор черни очи с извити тънки вежди.

В тях личеше уплаха и любопитство.

— От какво се уплаши?

— От теб… Помислих те за шейтан. — Тя държеше между зъбите си лула, мургавите й скулести бузи грееха от здрава руменина. Тя е млада, стройна, гласът й е мелодичен. — Много си голям! Можеш мечка да надвиеш… Страх ме е от теб. Сега ще събудя нашите — мислеше си тя на глас и разглеждаше Прохор.

— Недей, не ги буди — каза Прохор, като й се любуваше. — Ти си много красива. Как се казваш? — И Прохор седна в краката й, обути с извезани с разноцветни мъниста ботушки.

— Казвам се Джулбо.

— Хубаво име. А няма ли между вас Джагда?

— Джагда? — Тунгуската извади лулата от устата си, избърса слюнката от устните си и подсвирна тъжно. — Джагда умря. Отдавна умря Джагда. Почна да ражда руско дете, не можа да го роди, умря.

Тя говореше на тунгуски, гледаше настрана, към мрака на тайгата, и прекъсваше думите си с въздишки.

— Пукнал твой Джагда, отдавна се поминал — поясни тя на развален руски и очите й се наляха със сълзи.

Сърцето на Прохор се сви. Той помълча, борейки се с потискащото го чувство… Ето каква била съдбата на малката нещастна Джагда! Ех, защо ли дойде тук?!

Тунгуската подкладе огъня и седна срещу Прохор.

— Джагда е дъщеря на баща ми… Само че от друга майка. А моят мъж се изгуби.

— Как тъй се изгуби?

— Тъй, изгуби се, няма го. И аз останах сама.

— Мъка ли ти е?

— Как да не ми е мъка… Виждаш — всички спят, а аз място не мога да си намеря. Добре ли ми е, мислиш?… Аз съм само на двайсет зими. А пари имам много: доста катерици, па и други животни удрям. Богата съм, ама се мъча. Много се мъча!

— Недей се измъчва!… Виж каква сладка вишновка имам. На̀ ти и бонбони.

Прохор откачи походната си манерка, хвърли й шепа бонбони и все още налегнат от мрачните мисли, хладно прегърна тунгуската. Тя трепна с цялото си тяло, побори се малко, а после се притисна към него.

— Да идем по-настрана от огъня — каза Прохор и зацелува отпуснато устните й.

Луната ги замери с потоци от точни стрели и се усмихна.

Лаят на вълка събуди цялата къща. Разджавкаха се кучетата на двора. На портата хлопаше Филка Шкворен, караше се със сънения пазач. Пазачът му разправяше, че Прохор Петрович сега си почива, а скитникът да се пръждосва. Филка Шкворен изхлипа отвънка:

— Разбираш ли, голяма беля стана… Обраха ме до шушка… Златото ми взеха.

Нина се страхуваше да тревожи мъжа си. Но нима той спи толкова дълбоко? Тя отвори прозореца и се заслуша в разговора. Нощният пазач каза:

— За такова нещо върви при пристава или урядника. А при господаря ела към шест часа заранта или надвечер — в кулата.

Скитникът мълчеше. Той седна на тревата край вратичката и се хвана за главата.

Беше рано. Утринната звезда още не беше избледняла. В низините имаше мъгла. Пазачът се прибра в караулката.

Не се мина и час, когато се дочуха стъпките на Прохор и кашлицата му. На рамото си носеше пушка, ботушите му се бяха намокрили от росата. Вълкът се разлая радостно в кабинета. Прохор погледна заспалия скитник, отключи тихо вратичката и тихо се вмъкна в къщи. Пердето в спалнята на Нина се отмести и рязко се спусна.

Заранта, когато Прохор се качваше на двуколката, до него се приближи Филка Шкворен. Хълцайки и бършейки с юмрук очите си, той разказа на Прохор за своето нещастие.

Прохор му подхвърли:

— Глупак! — и потегли.

В единайсет часа Нина се приготвяше да иде при тунгусите. Тя ще заведе и дъщеричката си Верочка. Отец Александър ще мине да ги вземе.

— Господарке! Викат ви в кухнята. Някаква тунгуска — дотърча камериерката Настя. Лицето й тоя път е дяволито, очите й се смееха.

— Не ме викат, а ме молят да отида. Ама че селендурщина!

— Тя господаря вика. А пък аз й рекох, че е заминал.

Едновременно влязоха откъм кухнята отец Александър и Джулбо. И той, и тя се закръстиха към иконите. Нина и Верочка отидоха при свещеника да ги благослови. Тунгуската попита:

— Прошка няма ли го?

— Прохор Петрович ли? Няма го — отговори й Нина. — За какво ти е?

— Ами донесох му две кожи от див елен и две от питомен и двайсет от катерица. Когато мой гръмне мечок, татко-амикан, ще му донеса мечок. И една жълтица за него, пара… — Със стройна стъпка тя отиде до Нина и й подаде монетата.

— Защо? За какво? Купила ли си нещо?

— Не — каза тя и погледна през прозореца към далечината, към раззеленилата се тайга. Много сладко ме целювал Прошка, затуй… нощес. Дай му… подарка.

Отец Александър е стъпил в гората на един широк пън и търпеливо разяснява на тунгусите проблемите на вярата. Тунгусите, облечени с празничните си премени, са го наобиколили отвсякъде. Кучетата им също са наклякали, слушат. Зад тях елените с насочени напред рога не се помръдват.

Свещеникът е с патрахил, с калимавка, с кръст в ръката. Той е огрян от слънцето, тунгусите зажумяват, кръстят се и охкат: ама че поп, същински светец, да му се ненагледаш!…

— Туй се казва поп!

Лицето му е скръбно и навъсено. Тунгусите все не могат да разберат и най-простите му думи, горските хора са глупави и тъпи и това натъжава свещеника.

— Е, разбрахте ли най-сетне какво е бог?

— Разбрахме, попе! Как да не разберем… Малко разбрахме, малко не…

— Кажете де, какво е бог?

— Ами, май че е Никола…

— Не бе, не! Никола не е бог. Никола е само угоден богу човек, светия. А пък бог е…

И отново, за пети път, свещеникът излага понятието бог и за пети път пита:

— Е, поне сега разбрахте ли какво е бог?

— Ами май че е Никола.

Отец Александър нервно изважда табакерата си и смръква емфие. Към него се протягат ръце.

— Я дай, попе, дай?

— Слушайте, деца мои… За последен път ви обяснявам какво е бог. Погледнете слънцето… Виждате ли го?

Той посочи с пръст грейналото светило. Всички се обърнаха към слънцето, замижаха, взеха да си правят сянка с длани, развикаха се:

— Виждаме го, попе, виждаме го!… Ей го на̀, ей го!

— То стопля ли ви?

— Стопля ни, попе!… Стопля ни, как да не ни стопля.

— Свети ли ви?

— Свети, свети!… Как да не свети.

— Та така. — И свещеникът приветливо обгърна с доглед паството си. — То и свети, и стопля, и дава живот на всичко: кара тревата да никне, да растат дърветата, животните, хората. Значи, в слънцето се съединяват: светлина, топлина и творяща сила, тоест три същности в едно слънце. По същия начин и в единия бог се заключават три същности, три божии лица, светата троица.

Тунгусите стояха със зяпнали уста и гледаха с наивно неразбиране свещеника в устата, потяха се от трудните думи, от нажежения въздух.

— Е, сега разбрахте ли какво е бог?

— Разбрахме, попе, разбрахме!

— Какво е бог?

— Ами май че Никола е бог.

Отец Александър се връщаше към дома си с камък на душата. Да, друг език се иска за общуване с диваците. Само гениален мъж може да говори за великите истини с простите хора. А той, образованият пастир, който е научил наизуст християнската апологетика, есхатологическите съчинения и сказания, философските дисциплини на древните и новите мъдреци, е лишен от тоя сладък дар. Той може да изгради и красиво да произнесе засукана, наситена с чужда мъдрост проповед. Тя, цялата накичена с цитати от богооткровените книги, ще прогърми в ушите, ала няма да трогне човешкото сърце. Да, да, той е звучащ кимвал, вапцан ковчег и не ще може да поведе полуезическото паство след себе си.

Завладян от такива мрачни мисли, той влезе в къщата си, смръкна от табакерката и си легна душевно смазан.

Нина Яковлевна не отиде на апостолската лекция на свещеника. Нина Яковлевна се заключи в стаята си и започна да се моли на бога, да се измъчва и да плаче. Тя събори от бюрото си снимката на своя мъж, сложена в кристална рамка. Стъклото се строши, снимката отхвръкна в ъгъла. Не, това не беше достатъчно. Трябваше да измисли нещо друго…

В края на деня скитникът стоеше в кулата „Отваряй си очите“ пред Прохор. Лицето му беше подуто, очите отекли — комарите здравата го бяха изпохапали. Скитникът дълго бе лежал в тайгата като беззащитен труп. Главата му още бучеше, болеше го сърцето, свиваше го стомах. Той целият беше просмукан с някаква отвратителна миризма и винаги носеше тая смрад със себе си.

Вълкът ръмжеше сърдито, душеше въздуха, ходеше нагоре-надолу с щръкнали уши и внимателни очи. Скитникът го поглеждаше накриво.

Прохор извади една снимка на Наденка, сегашната жена на пристава и негова бивша любовница, навря я под носа на скитника, попита го:

— Тая ли беше?

Скитникът взе с мръсните си маймунски лапи малката снимчица, доближи я съвсем до очите си и толкова силно ги присви, че огромните му жълти зъби се показаха.

— Не мога да ти река… Много лошо се вижда.

Прохор му подаде лупа. Скитникът пак се вгледа през стъклото, каза:

— Страх ме е да не си взема грях на душата. От оная отрова памет не ми е останала. Май че не е тя… Оная беше циганка…

— Нямаше ли брадавичка ей тук? — посочи Прохор лявата си буза, до ухото.

— Имаше, имаше… — изведнъж се оживи скитникът. — Баш тук… Точно на същото място. Помня!

Прохор погледна скитника в очите, помисли малко, каза: „Сядай“ — откъсна едно листче от бележника си, започна да пише.

„Инок. Фил. Дай на приносителя Филип Шкворен ботуши, платно за партенки, панталон, два чифта долни дрехи, сако, две рубашки и аба. Освен туй един каскет. Носни кърпи половин дузина“.

С погнуса хвърли поглед към скитника, задраска носните кърпи и му подаде бележката.

— Утре в осем заранта ще идеш в магазина, моят пълномощник ще ти даде дрехи. В десет часа ще се явиш при инженер Протасов. Той ще те назначи ковач в ремонтната работилница. Заплатата ти ще бъде трийсет и две рубли и половина месечно. За храната ти си имаш грижа. Туй засега. После пак ще си приказваме.

— Аз знам едни златни земи — с помрачнял, недоволен глас каза скитникът. — Ако искаш, мога да ти ги покажа, Петрович.

— Далеч ли са?

— Не са кой знае колко близо. Пясък, а тук-там и бучки се срещат направо отгоре. Само че, за беля, земите са чужди: имат си собственик. А къде е той, не се знае, може отдавна да е предал богу дух. Ако няма наследници, заявката може да е станала невалидна.

— Знаеш ли да яздиш?

— Ха! То пък чудо голямо! — размърда се скитникът на стола си.

— Вдругиден в пет заранта да си готов. Тук, до кулата.

— Ами ковачницата? Ами инджилеринът?…

В тоя момент връвта се разигра, звънчето зазвъня. Прохор отиде до прозореца, викна на Федотич:

— Какво, злато ли?

— Злато!

— Карай!

Топът изгърмя. Скитникът падна от стола и се прекръсти, вълкът се разлая. Прохор записа новия пуд в атлазената книга, направи сбора. Скитникът си отиде. Вълкът дълго мириса дирите му. Въздухът веднага стана по-чист. Прохор потърси по телефона пристава. Обади му се Наденка.

— Той не си е в къщи, Прохор Петрович. Замина някъде за три дена.

Прохор остави слушалката и бързо закрачи из стаята, като си хапеше брадата и чоплеше косата си.

Нина я нямаше в столовата. Прохор седна да обядва с петгодишната си дъщеричка Верочка. Впрочем за нея това беше вечеря. Светлокоса, къдрава, с голяма панделка, тя ядеше много малко, но за сметка на това усърдно хранеше двете си кукли и мечето Мишка, като поливаше покривката със супа. До нея седеше миловидната стара бавачка Федосюшка.

— На̀, Мишка, на̀ — каза Верочка. — Сега ще ти сдъвча кашичка от месце… Сега, сега.

— Ха-ха! Кашичка от месце ли? — И Прохор грабва дъщеря си и я целува.

Тя се мъчи да се изскубне, рита с краченца, крие си вратлето, вика:

— Ох, ох!… Страх ме е от брадата ти! Татко, миличък… Защо баба Федосюшка си няма брада, а на теб ти е порастяла?…

Бавачката също се смее, настанява Верочка на високия плетен стол.

— Татенце! — казва Верочка. — А ние с баба Федосюшка ходихме на гости в селото.

Бащата мълчи.

— Татенце! А мама днес дълго плакаше… Кажи й да не плаче…

— Яж, яж — мръщи се Прохор.

Той не знае какво става с Нина, вратата й е заключена, почука — не му отвориха. „Поредният каприз“ — враждебно си помисли той и се махна от вратата. А все пак интересно какво е прихванало благочестивата му половинка. Може би някоя просякиня я е окрала, може би лош сън й се е присънил?

— Татунченце! — не мирясваше Верочка, която червосваше своите бузи и бузите на куклата си с плодово желе. — И една тунгуска дойде… Мно-ого класива… По-класива от баба Федосюшка.

Прохор се сепна.

— Верочка, стига си бърборила — каза Федосюшка и се изчерви.

— Аз не си бърборя, а си приказвам. Татенце, ти защо си целувал тунгуската? Тя, тя…

Бавачката я грабна на ръце и побягна към спалнята, като шляпаше с чехлите си. Верочка въртеше глава, за да освободи запушената си от бавачката уста, и викаше:

— Тя, тя… ти остави… една па… ричка!…

На Прохор му заседна залъкът в гърлото.

Скръцна вратата. Показа се дебело напудрена Нина. Очите й са зачервени. Тя дойде до масата и запрати в една от чиниите монета от десет рубли. Златното кръгче потанцува малко, изхлипа или се изкиска и умря. Кръвта нахлу в главата на Прохор. Той си подготвяше оправданието.

— Заповядайте, Прохор Петрович — започна Нина с пресеклив глас, — заприходете тия десет рубли в актива си. Освен туй заприходете две кожи от див елен, две от питомен и двайсет катерици. Всичките си доходи вие, разбира се, изкарвате по чист, честен, неексплоататорски начин. — Тук гласът на Нина зазвуча явно подигравателно. — А пък тази ваша печалба е придобита от вас в условията на изключителна изобретателност и благородство. Вие самият сте облагодетелствуван, облагодетелствували сте жената и в резултат от цялата спекулация сте успели да спечелите злато. Впрочем… никога не съм се съмнявала в честността ви… Какво ще кажете?… Жълтицата е на блюдото, кожите са в кабинета ви. И… ме оставете на мира… — След като изрече всичко това, без да си поеме дъх, Нина затули лице с длани и бързо тръгна към стаята си.

— Нина! — скочи Прохор. — Ама ти повярвала ли си?!

Нина се обърна, цялата се разтрепера и мачкайки носната си кърпичка, извика:

— Моля ви да ме оставите на мира!

Прохор притисна длани към гърдите си, тръгна към нея:

— Ниночка! Кълна ти се: всичко това е лъжа…

Тя го изгледа хладно, презрително, обърна му гръб и затръшна вратата след себе си.

Дотърча Верочка, тя мъкнеше за лапата плюшеното мече, беше ококорила учудени очички и бърбореше:

— Татко, гледай, гледай! Мишка се е наакал… Коремчето под опашката му се е разпрало…

Прохор не беше в състояние да се усмихне. Той каза: „Да, да… точно така е“ — сложи си шапката и излезе.

Наденка и приставът си живееха добре. Къщата им не беше голяма, но пращеше от мебели, сервизи, пухени юргани и дрехи. А сигурно имаше потулени и доста пари.

Прохор влезе в къщата на пристава с широка, тежка крачка и хвърли шапката си на масата. Така влизаше на времето баща му при своята Анфиса. Но там имаше проблясъци на любов, тук лукавата Наденка беше нащрек, а бившият й повелител не криеше своята неприязън.

Навън се чернееше августовската вечер. Пред иконите горяха три кандила.

„Големи светци се пишат“ — с погнуса си помисли за стопаните Прохор. Наденка спусна завесите. В движенията й се долавяше плаха суетливост. Тя си блъскаше главата: за какво ли е дошъл Прохор по никое време? Да не би да си е наумил отново да се сближи с нея? Де да беше тъй!… Изтрябвал й е тоя дебел шопар Фьодор Степанич, пристав, простак!… Наденка се накичи с обеци, окачи на гърдите си златното сърчице — подарък от Прохор, — начерви си устните, потъмни си веждите.

Въртейки дебелите си бедра, стегнати здраво с корсет, и пъчейки големите си гърди, тя се запъти като игрива котка към масата, до която седеше Прохор.

— По каква работа благоволихте да дойдете, да се сетите за вашата Наденка?

На красивото й лице е надяната маската на хитрост, женски дяволии и коварство.

Прохор я гледаше и мълчеше. Да, да, разбира се, че тя е била…

— Брадавичката… — помисли си той на глас.

— Брадавичката ли? — попита Наденка. — Аз ще я махна. Докторът дори ми намекна: „Цък — и няма да я има“, казва…

Както си дърдореше, тя внимателно разглеждаше лицето на Прохор и изведнъж нещо трепна в гърдите й: Наденка тръгна заднешката, смирено седна в къта, под иконата.

— И двамата с пристава ви държа ей тук — много тихо, но с вътрешна закана рече гостът, стисна юмрук и го разклати.

Краката на Наденка се подкосиха под стола. Тя облиза устни и попита:

— Защо заплашвате така верните си слуги?

Прохор преметна крак връз крак и обърна глава към Наденка.

— Можех да те застрелям до кривия бор. Откъде да знам, че си ти, и аз те взех за циганка. Друг път се маскирай, ама недей скита из тайгата…

— Как не ви е грях… Каква циганка? Какво приказвате!…

— Ти взе половин пуд злато. Не беше сама, знам, аз също бях наблизо с един свидетел. Освен туй Филка Шкворен много добре те е запомнил по брадавицата. — Прохор разтърси глава, сам се похвали за явната си, но убедителна лъжа, усмихна се само със зъби. — В такива случаи, Наденка, трябва да се действува решително, за да не остават следи. Какво ти струваше да убиеш скитника? А сега на̀… хлътна с двата крака.

Наденка седеше като въплъщение на оскърбена невинност: тя цялата беше настръхнала като котка пред куче, беше източила напред устни, пулеше се с престорено учудване. Не й достигаше дързост, за да направи на Прохор скандал с плесница, с писък, с лъжлива клетва, че още сега ще се отрови. Мозъчето й също не блестеше с изобретателност, та да може да отвръща с думи на убийствените думи. Тя страшно се смути, не знаеше какво да прави. Беше жалка в пълното си объркване.

— Друго няма — едва ли не весело каза Прохор. — Само за туй дойдох. — Той стана, сложи си шапката и каза на Наденка шепнешком, страшно: — А сега ви моля да не ме закачате… Малко по-внимателно. Тъй да речеш на Фьодор Степанич… Недей забравя, кажи му. Тъй и тъй, с Громов по-внимателно. Защото понякога ставам безмилостен. Хайде, довиждане засега…

Наденка се разплака тихо и без да бърше сълзите си, каза:

— Всичкото туй сте го измислили, за да ни обидите… Лъжете.

— Лъжа ли? — и стигналият до вратата Прохор се спря.

— Лъжете, лъжете, лъжете! — съскаше, приближавайки се към Прохор, Наденка. От устата й изхвърчаха слюнки, тя си показа ноктите, очите й станаха хищни.

— Лъжа ли? — Прохор измъкна от джоба си измачкан розов плик със синьо по краищата, извади от него изписана хартийка. На плика бяха отпечатани инициалите на пристава „Ф. А.“.

Наденка отведнъж разбра всичко и спазми на уплаха стегнаха гърлото й.

— Това писмо, с което си излъгала Филка Шкворен, го намерихме на местопрестъплението. Съжалявам, но си постъпила много необмислено. То като веществено доказателство е включено в протокола… — Докато казваше това с хладен шепот, Прохор измъкна от джоба си друга хартийка, сгънат лист за заявление, и я размаха във въздуха: — Ей го на̀ и протокола. — Протокол Прохор, разбира се, нямаше: това бяха неприлични стихчета на Сохатих.

— Ама кой… кой е съставил тоя протокол? Няма начин да е Фьодор… Степанич! — трепна гласът й.

— Когато на мен ми потрябва — натърти Прохор, — и ти, и приставът ще разберете в прокурорската килия кой е съставил тоя протокол. Но вие и двамата можете да сте спокойни: Прохор Громов никога не е бил и няма да стане предател.

Наденка не чу заключителната фраза, хвана се за слепоочията, изхлипа и седна на крайчеца на кушетката.

7

Още през нощта заваля силен дъжд. Той трополеше по ламаринения покрив на самостоятелната къщичка, където живееше мистър Кук с лакея си Иван. И господарят, и лакеят се бяха успали. Това явно се дължеше на лошото време. Американецът скочи от кревата, провикна се: „Охо-хо-хо-хо!… Ама че го откъртих!“ — бързо си обу гащетата и вместо да притисне до кльощавите си хълбоци лакти и да хукне с всичка сила да се къпе, започна да тича под дъжда около къщата. Погна го неговият черен пудел, после от любопитство се лепнаха още две чужди кученца. Мистър Кук възглавяваше кучешкото надбягване и си правеше сметка колко пъти трябва да обиколи къщата, за да покрие разстоянието до реката, където всеки ден отиваше тичешком да се къпе. Излезе някъде към осемдесет пъти. След като изчисли наум необходимото за това време, педантичният чужденец видя, че по неволя доста ще закъснее за работа. „Но това е недопустимо!“ Петите му засвяткаха два пъти по-бързо, дъждът заваля още по-силно, измокрените кучета ядосано полаяха Кук заради глупавата му идея, престанаха да го гонят и отидоха под навеса да се изтръскат. На двайсет и третия кръг мистър Кук извика:

— Иван! Чай! Сандвич! Четири екземпляра!

Дългият, сипаничав, възглупав Иван, който изпълняваше задълженията и на готвачка, и на перачка, и на лакей, щом чу командата на господаря си, бързо започна да се съблича в кухнята чисто гол, защото не искаше да си разваля костюма на дъжда. После хвърли на подноса четири сандвича, наля едно канче подсладен чай, изскочи с всичко това навън и се втурна като дългокрак щраус да настига господаря си. При това лакеят правеше сложни скокове и някак много смешно отмяташе настрани дългите си космати крака. Разбързалата се за бакалницата млада войнишка жена Фрося не позна мистър Кук, но веднага схвана, че голият е нейният обожател Иван, разпищя се и хукна да вика за помощ:

— Хора-а! Помощ!… Моя Ваня са го обрали до шушка. Погнал е някакъв хайдук!

В това време мистър Кук чу зад гърба си отчаяните скокове на лакея, рече да се пошегува с него и търти да бяга още по-бързо; изпод широките му и плоски като на маймуна ходила хвърчеха пръски. Търти и лакеят, но неочаквано се подхлъзна и се пльосна на земята. Кучетата за един миг излапаха кашкавала, белия хляб и салама.

— Видяхте ли, васкородие, тук е неудобно, я по-добре си влезте вътре — сърдито каза лакеят.

На петдесет и деветата обиколка мистър Кук престана да тича. Изпроводени от скърцащия смях на минаващите бабички, двамата, слугата и господарят, тежко пъшкайки, се прибраха в къщата.

След седем минути мистър Кук, зачервен и възбуден, замина за работа с чакащата го пред портата двуколка.

Иван позъзна след дъжда, сгря се с чай, после облече фланеления халат на господаря си и започна да шета. На бюрото имаше много книжа, рола от милиметрова хартия и кадастрон. Би трябвало да избърше праха от бюрото, но Иван се страхуваше. Той се приближи до стенното огледало, придаде на нискочелото си лице с вдлъбнати слепоочия надменния израз на физиономията на мистър Кук, сам се закани на себе си с пръст, каза с господарски глас:

— Ти, кучи сине, на бюрото нищо да не си пипнал! Разбра ли?

Време имаше, господарят ще си дойде към седем. Иван се разположи на креслото пред бюрото, запуши с лулата на господаря си, сложи неговото пенсне на изгърбения си, пречупен при сбиване нос, изкриви устни, извика:

— Иван! Обущата ми…

— Върви по дяволите! — предизвикателно си отговори сам Иван. — Ти вземи си ги сам, мутро германска, мериканец, диване!

— Иван, ще те перна по руската мутра…

— Опитай се де. Ще имаш да вземаш, дявол некръстен… Ако река, и в чорбата, и в кашата ти ще се изплюя колкото пъти си искам… Плюскай!

— Иван! Ще се оплача от теб на мистър Громофф.

— Пет пари не давам за твоя мистър Громофф. За теб може да е мистър, а за мен е нищо! Знаеш ли ти, германски мериканецо, каква стачка ще извъртим на твоя мистър Громофф?… Пролетарии от всички страни, съединявайте се — туй чел ли си го? Я надникни какви книжлета има във възглавницата ми… Ум да ти зайде!…

Иван свали пенснето, отвори уста, ослуша се: в кухнята дрънчеше някаква тенджера: пуделът беше се покатерил на масата и плюскаше смляната за кюфтета кайма.

Прохор съжаляваше, че е избрал такъв дъждовен ден за пътуването с Филка Шкворен. Но той не обичаше да отменя нарежданията си. И двамата яздеха, облечени с кожени ямурлуци. Пътят беше труден, те вървяха направо през тайгата, без пътеки: скитникът е въоръжен с усета си, Прохор — с ориентир-бусола.

Пладне е, но тайгата е потънала в мъглява светлина, в здрач. Дъждът стихва, на небето тук-там се разчистват сини полянки, един слънчев лъч огря за малко тайгата, свежа, окъпана, гъсто извезана с елмазени капки. Наоколо всичко стана красиво.

За седем часа изминаха едва четирийсет версти. Конете капнаха. Тайгата в тоя участък е мъчно проходила за кон, тук цар е мечката. На нея не й пречат всички тия полуизгнили, преобърнати нагоре с корените пънове, които в тъмното приличат на горски чудовища, тия станали на прах дънери-трупове, от чиято утроба победоносно никнат нагоре млади филизи, тия камари от хиляди повалени от бурята дървета, образуващи непроходими стени; тях трудно може да ги преодолее и хвърковат кон от приказките. Всичко това е обрасло с треволяк, магарешки тръни, къпини, смрадлика, папрат, а тук-там се червенеят цели семейства мухоморки. Тук не е за хора, дори и птици не се виждат — най-много да прехвръкне някой кълвач, — тук царува мечката, а по върховете на дърветата господар е катерицата.

През лятната жега, когато въздухът се застои, над тия гробища на девствени гори виси някакъв особен аромат на земно гниене, от него ти писват ушите и започва да ти се вие свят. Гледай да си по-надалеч от такова място през горещите летни дни!

Но ето че тайгата свърши. Пътниците тръгнаха по талвега на тясната камениста рекичка Камаруха. Пренощуваха, вървяха още един ден.

— Скоро ще стигнем — каза скитникът. — Оттук до извора на рекичката остават десетина версти. Баш там са забити стълбовете.

Видяха пушек.

— Тъкмо за туй място ти приказвах. Там има най-много злато — каза Филка Шкворен.

— Няма ли да ни гръмнат тук иззад някой храст? — И Прохор хвана пушката си.

— Не ми се вярва — несигурно каза скитникът. — То наистина не се знае какво може да им текне на дрипльовците. Понякога правят бели.

Прохор мислено съжали, че не взе със себе си двама-трима стражари. И се разбърза.

— Хайде да побързаме. Не е зле до довечера да се върнем.

— Оттук ще те изведа до твоята мина. А там има път, нощес сме си в къщи.

Край рекичката се въртяха двама брадати дрипльовци. Те имаха примитивно, сковано от издялани с брадви дъски приспособление за промиване на златоносен пясък. В едно сандъче се изсипваше пясъкът: него го докарваше с количка трети скитник, а другите двама с големи кофи изливаха вода върху пясъка. Водата го повличаше надолу по покритото с грубо сукно дъно на улея. Златните песъчинки оставаха по сукното, малките бучки се задържаха на дъсчените летвички, наковали напреко на улея, върху сукното, на разстояние близо аршин една от друга. А промитият пясък се смъкваше по-нататък, надолу…

Прохор поздрави. Златотърсачите спряха да работят, още трима се приближиха откъм пясъците. В ръцете си държаха железни лопати с много къси сапове.

— Какви сте вие? Защо обикаляте из тоя пущинак? — попита го едноокият златотърсач.

— От хората на Громов сме — отвърна му Прохор. — За Громов чували ли сте? — самохвалски попита той.

— Как да не сме чували! Чували сме… Хубав звяр е той — двусмислено казаха златотърсачите и се спогледаха.

Прохор се смути. Дощя му се да влезе в спор, но го достраша. За да ги стресне, попита:

— А вие, момчета, не сте ли забелязали: нашите стражари трябваше да излязат тъдява, пет души са?

Златотърсачите пак се спогледаха, казаха: не.

— Ако имате злато, мога да го купя — предложи им Прохор.

— За имане имаме… Ама каква ни е ползата от твоите пари?! В тайгата парите са нищо! На нас дрехи и храна ни трябват. Виж, спирт или две-три моми ако беше докарал… Чувай, търговецо, дай си кожения ямурлук, смени го за злато. На нас ще ни свърши работа…

Прохор отказа.

— Тогаз хайде да направим трампа за пушката.

Филка Шкворен прошепна:

— Хайде да си вървим, господарю…

Когато конете навлязоха в тръс в тайгата, златотърсачите пронизаха въздуха с плашещо рязко изсвирване, някой се провикна:

— Гледай да не те настигне някое куршумче!… За армаган…

По гърба на Прохор полазиха студени тръпки: много пъти бе слушал разкази за това, как златотърсачите стрелят и по двуног дивеч. Филка Шкворен го успокои:

— Не се бой… Тия разбойници освен лопати нищо друго нямат — и тръгна зад Прохор, за да го варди.

Малко след това намериха полуизгнилия стълб с държавния герб. Прохор се убеди, че тая златоносна местност наистина принадлежи на някого. Той реши да дойде тук със землемер и работници, за да очертае нови граници и да направи заявка от свое име.

Филка Шкворен сега яздеше отпред. Релефът на местността се промени рязко. Започнаха да срещат каменисти заоблени хълмове, отвесни скали със зъбери. Нито кедри, нито ели — само борове. Сега конете вървяха по-бързо. Но след около два часа започна да се стъмнява. В тоя край Прохор идваше за пръв път.

— Според теб колко път има оттук до моята мина „Достан“?

— Ами някъде към трийсет версти и кусур трябва да е.

Спряха се на една малка полянка, нахраниха конете.

— Покрай „Дяволската колиба“ ще минем — каза скитникът.

— Не съм чувал за такваз.

— Сега ще я видиш… Тая колиба е баш на върха на една скала, с едно прозорче… Понякога огън свети вътре, коминът й пуши. Разправят, че вътре живеел някакъв брадат циганин и с него — джудже с отрязан език, циганинът го държал вързано със синджир. И сечели там фалшиви жълтици. Тоя циганин не можеш го разбра — разбойник ли е, магьосник ли е… А други дрънкат: огнен змей живеел в колибата, дявол. Ако си сам, хеле пък без кръст — по-добре не минавай оттам: или до смърт ще те уплаши, или ще те накара да се заблудиш. Случвало се е бродяги като мен да минат оттам, без да знаят… И край… До ден-днешен обикалят. Такива ми ти работи, Прохор Петрович. — Скитникът се огледа, помисли малко и каза: — Скоро ще я видим… Ти нали имаш кръст?

— Да. Ама и ти ли ходиш с кръст?

— Че как? От кръщенето насам си го нося… От кърмаче.

Прохор се усмихна, после се разсмя:

— Ами когато си убивал хора, да не би да си си свалял кръста, а?

Скитникът се разсумтя, намръщи се, отговори без желание:

— Виж какво, тия работи недей ги споменава. Станалото — станало, а сега — амин.

Прохор също се намръщи.

— Жалко…

— Защо да е жалко?… — извърна скитникът към него навъсено лице.

— В царството небесно все едно няма да влезеш. Пък и него май че го няма. А аз, право да си кажа, си правех сметка да те използувам…

Филка Шкворен веднага разбра намека на господаря, надигна се на стремената и без да спира коня, смъкна кожения си ямурлук, за да води по-свободно интересния разговор. Той беше прилично облечен, подстриган, изкъпан и във външността му не беше останало нищо скитническо.

— Ех, миличък!… — въздъхна той. — Разбирам, разбирам. Ама чуй какво ще ти рече Филка Шкворен: убиецът Филка държи на Христовата вяра. Едно е да убиеш по заповед, друго — за собствения си разбойнически кеф. Филка Шкворен по заповед ще убие всекиго и окото му няма да мигне… Туй е малък грях, нищо работа, лесно се измолва прошка за него, а и небесният цар е милостив към хората… Виж, своеволно ако светиш маслото на някого, ако ще да е за голяма, ако ще да е за малка корист, тогаз става лошо. Тогаз, ако не даде господ да се покаеш преди смъртта си, има да вриш в катрана… Такива ми ти работи, драги, така е… — Скитникът нахлупи каскета си, прозина се нервно и с бързо движение прекръсти устата си.

Тази идея за оправдаване на наемното убийство, с прехвърляне на отговорността на гърба на наемателя, заинтересува Прохор. Студеният смисъл на казаното от скитника: „Наеми ме, и аз ще убия“ — рязко се отпечатя върху сърцето му като гравировка върху камък. С някакво боязливо учудване хвърли поглед към скитника, душата му се укроти и той дълбоко се замисли за работите си, за пътищата, през които трябваше да минат те.

Смълчани изминаха още четири-пет версти. Скитникът внезапно се развика:

— Гледай! — и посочи с ръка. — Ей я на̀ „Дяволската колиба“! Гледай, вътре свети.

Отдясно в полумрака се сивееше каменна грамада. Дивата скала почти отвесно изникваше от земята и стърчеше високо. Прохор погледна с бинокъла: на самия връх на скалата имаше къщурка, през прозорчето излизаше слаба светлина. Пътниците шибнаха конете, обиколиха скалата отвсякъде. Стените й са съвсем непристъпни: голи, гладки, шлифовани от хилядолетните ветрове.

— Как ли се покатерват там? Поне стълба или въже да имаше — чудеше се Прохор. — Все пак, кой живее там?

— Нали ти рекох… Циганин-разбойник с джуджето си. А най ми се вярва сатаната да е там, змеят. Право през комина минава… — И Филка Шкворен се прекръсти широко. — Кръсти се и ти! — сърдито подвикна той на Прохор.

— Сега ще се прекръстя — каза Прохор, дръпна се малко настрана от скалата и гръмна с щуцера в прозореца. Светлинката угасна.

Пътниците наближаваха златна мина „Достан“. Яздеха бавно, пипнешката. Ако не беше Филка Шкворен с неговите очи на хищен рис, щяха да преспят в тайгата. И изведнъж съвсем близо, едва ли не право пред тях изскочи ездач.

— Кой си? — извика Прохор.

Ездачът шибна едрия си кон и се шмугна встрани, в гъсталака на потъналата в мрак гора.

— Ей, кой си ти?! — пак извика Прохор и опъна петлето на щуцера.

Тишина. Само в далечината изпращяваха сухите съчки.

— Бива си го кончето! — цъкна с език Филка Шкворен. — Същински див елен… само че с бял косъм. Кой ли беше, а?

Прохор не му отговори, но лукаво се ухили под мустак.

Преспаха в мина „Достан“. Станаха преди изгрев-слънце. Прохор много бързаше. Караха конете да препускат из целия път. Прибраха се в къщи по пладне. Без да се съблича, Прохор веднага грабна телефона:

— Ало, Наденка, ти ли си? Здравей… Какво става, Фьодор Степанович още ли не се е върнал?

— В къщи си е, в къщи си е. Тоя път не улучихте, Прохор Петрович — закиска се Наденка звънливо. — Фьодор Степанич си дойде още вчера надвечер. Да го повикам ли?

Озадаченият Прохор с трясък захвърли слушалката.

8

Главният инженер на предприятието на Прохор Громов, Андрей Андреич Протасов, живееше на горния етаж на дървената двуетажна господарска къща. Бяха му отделили три стаи с кухня, баня и слугинско помещение. Господарят би дал на Протасов и целия етаж, и цялата къща, толкова го ценеше и уважаваше, но Андрей Андреич беше ерген, водеше много скромен живот и сам си избра тази квартира.

За кухнята си имаше готвачка, Секлетиня, а за прибиране на стаите нещо като камериерка, една млада полякиня с много бяла кожа, Анжелика.

Стаите са светли, просторни, всичките гледат на юг. Те поразяват с чистотата, белотата и спретнатостта си. Стените блестят от бялата блажна боя, боядисаните подове лъщят. На големите прозорци и на вратите няма нито пердета, нито завеси. Мебелите не са нито много, нито малко. Те са изработени от кедрово дърво по чертежи на Протасов в Громовата дърводелска работилница. В основата на техния стил е залегнала праволинейността. Тя отразява характера на автора им. Стените са голи — поне една финтифлюшка да беше заковал Андрей Андреич, я рисувана чиния, я нещо друго, ама не, стените са девствени, целомъдрено оголени. Само в кабинета виси пастелен портрет на майка му в старинна позлатена рамка от времето на Павел, голяма, дълга два аршина фотографска панорама на уралските заводи, където служеше преди десетина години инженер Протасов, и още един портрет — хелиогравюра на Карл Маркс, изработена в Лайпциг. И нищо друго.

Библиотеката е обемиста. Книгите не са много, но между тях може да се намери всичко, необходимо за един културен човек, попаднал в такъв пущинак. В Урал Протасов, когато беше по-млад, имаше колекция от редки строгановски икони. Той ги подари на местния уралски музей, а една староверска северна икона донесе тук и я подари на Нина Яковлевна Громова. В кабинета му има пиано „Шрьодер“, Андрей Андреич доста прилично изпълнява „Марсилезата“ и „Интернационалът“. Той изобщо обича да си дрънка на пианото. Когато дойде пролет, когато под слънчевите лъчи звъннат капчуците и гората захване да се събужда, душата на инженер Протасов също започва да кипи като младо вино: тогава той по цели часове свири „Снежанка“. Обича да пее, ала няма слух; Нина Яковлевна му се присмива: „Ревете като магаре“.

На широкото му бюро, чисто, незатрупано с чертежи и книжа като на мистър Кук, има няколко снимки, между тях — една на Нина Яковлевна Громова с бална, много деколтирана рокля. Този портрет с бронзова рамка инженер Протасов се старае да държи в центъра на останалите снимки, а Анжелика, когато подрежда бюрото му, всеки път гледа да я премести по към края. Тя я отмества, той я връща.

В подобна бронзова модерна рамка е портретът на младата учителка Катерина Лвовна. Той стои до портрета на Нина. Но всеки път, когато тук идва Нина Яковлевна, което се случва много рядко, тя винаги отмества портрета на Кети някъде настрана. Тълкувайки по своему тая маневра, инженер Протасов, щом Нина си отиде, все пак възстановява статуквото между портретите. И двата портрета пак са един до друг. Ние засега не знаем на коя от тези жени е отделено по-главно място в сърцето на инженер Протасов, но сигурно и двете имат в това сърце свой приют. Виж, за това можем да гарантираме.

Налага ни се да издадем още една тайна, но ни се струва, че с това няма да навредим на инженер Протасов. Ако човек приклекне на пода на кабинета, в ъгъла между голямата стенна печка и стената може да забележи от двете страни на една от кахлите на печката две съвсем малки дупчици. В тях могат да се пъхнат специални телчета със закривени краища и да се извади внимателно кахлата. Тогава се отваря една не много голяма наистина, но напълно достатъчна за пазенето на нелегални материали камера. В тая тайна камера има какво ли не: брошури, хектографски отпечатъци от позиви, прокламации, разписки за събиране на партийни пари, писма.

По-голямата част от тези нелегални материали пристигаше и пристига от Питер, от Москва, понякога дори от чужбина. Разбира се, не по пощата, а тайно, по сигурен човек. Например пристигне някой повикан по препоръка на Протасов чертожник, техник, шлосер, акушерка и…

Преди време дойде да събира милостиня един монах, впрочем — не монах, а божи човек. Прашен, изморен; на младото му лице с малка брадичка беше изписано престорено благочестие. Домъкна се в кабинета, прекръсти се към Карл Маркс, въздъхна:

— Андрюхин вие ли сте? — попита той Протасов.

— Какво ще обичате?

— Писъмце ви нося.

Инженер Протасов прочете на бърза ръка писмото, усмихна се, каза:

— Седнете, другарю — и заключи вратата.

Божият човек остави в ъгъла тояжката си, развърза торбата със зашит отгоре й мушамен кръст и подаде на Протасов цял куп брошури, книжа и хартийки.

В торбата освен един чифт бельо имаше малки иконки, кръстчета, шишенца с целебно масло от свети мощи, памук против зъбобол, кръгли камъчета от река Йордан. И божият човек, и Протасов се засмяха тихо, като погледнаха всичко това.

— С железницата пътувах, а от железницата четиристотин версти пеш трябваше да вървя, с тая благодат се прикривах. Е, пътем внушавах едно-друго. В Спаское насмалко не ме заведоха при полицейския началник.

— Какво става по фабриките? И изобщо…

Странникът разказа на Протасов доста неща. Работническото движение в двете столици, в Урал и на юг укрепва. Имало е стачки, тук-там е имало разстрели. Селото също очаква земя и свобода. На Държавната дума вече никой не се надява: празни приказки и игра на опозиция. В двореца се е вмъкнал Гришка Распутин, сибирски мужик, конекрадец. Тронът се люлее. Цар Николайчо ще се побърка от страх. С една дума, революцията ще избухне всеки момент. Но вие прочетете най-новата литература, сам ще се убедите…

Протасов се усмихваше радостно, чорлеше косата си, търчеше из кабинета, пушеше цигара след цигара.

— Михайлов в Питер ли е?

— Там е, там е. В Путиловския.

— А вие кога се връщате?

— Не бързам. Първо ще се повъртя между вашите работници към една седмица, после ще прескоча до държавния завод, оттам — ще обиколя железопътните депа. Още три явки имам. А утре при вас ще дойде Александър, едно младо момче. Той ще преспи у техника Матвеев. Ще дадете на туй момче парите, колкото сте събрали, той още утре потегля за Русия.

— Имам да предавам четири хиляди рубли.

Късно вечерта инженер Протасов заведе божия човек в кухнята, каза на готвачката:

— Нахранете отец Генадий с каквото е дал господ. А после му постелете някъде един сламеник, може и в банята. Нека преспи.

Протасов се върна в кабинета си, до втори петли преглежда донесения му от странника материал, написа с подправен почерк няколко писма за Александър и си легна да спи.

А отец Генадий апетитно си хапваше в кухнята и разясняваше на жените светото писание.

Тази среща в квартирата на Протасов стана съвсем наскоро. Отец Генадий прекара в резиденцията близо седмица, очарова със светостта си Нина Яковлевна, с чието благочестиво странноприемство се ползува три денонощия, крещеше на Прохор Петрович, чукайки по паркета с тояжката си:

— Изверг си ти, изверг!… Не се грижиш за работниците си… Като свои деца трябва да ги чувствуваш… А ти какво им даваш, как ги храниш, в какви съборетини ги държиш?… Злодей си ти! И аз благо, еловия няма да ти дам…

— Много ми е изтрябвала — хладнокръвно му отговори Прохор и за да не вдига пред жена си скандал, излезе.

По-нататъшната съдба на божия човек е такава. Той обикаляше работническите жилища, къщите на селяните, проповядваше „словото божие“, здравата ругаеше Прохор Петрович зад гърба му и с намеци призоваваше работниците да вдигнат стачка. По заповед на Прохор приставът хвана монаха, заведе го в къщата си. Но отец Генадий се разприказва толкоз благочестиво, че Наденка искрено се разчувствува и чак се просълзи. Отец Генадий бе пуснат да си върви по живо по здраво, а приставът докладва на Прохор, че монахът е бил наклеветен. Къде ли е сега тоя тайнствен скиталец, инженер Протасов не знаеше, а и на нас не ни е известно.

Известно ни е следното.

През август една събота късно вечерта инженер Протасов си облече мушамата и каза на Анжелика:

— Отивам на заседание в кантората. Ще се върна късно. Недейте ме чака, легнете си.

— Вечеря да ви оставя ли?

— Една чиния кисело мляко.

Беше тъмно. Пияните джапаха като призраци по локвите. Протасов извървя, лутайки се, близо цяла верста, спря се до една недостроена селска къща и започна от време на време да намига в тъмното с джобно електрическо фенерче. Изпуши една цигара, запали втора. Някой започна да се приближава крадешката към него. Протасов мигна три пъти с фенерчето. Тогава човекът с уверена походка се приближи съвсем близо до Протасов и тихо го попита:

— Вие ли сте, ваше високородие?

— Как не ви е срам, Василиев — също тъй тихо му отвърна Протасов. — Как не ви е срам?

— Извинете… Навик… Да вървим, другарю Протасов. По-смело вървете след мен… Аз знам пътя.

Тръгнаха, хващайки се за плета, за да не паднат в локвите, на два пъти прескачаха огради, прекосиха врязалата се сред къщите като клин тайга, слязоха в долината на една малка рекичка, свиха към низината, където имаше голяма, за сто души, изоставена барака. Сега в нея живееха само смокове и прилепи. От време на време тя даваше подслон на „свободния университет“ (според израза на техника Матвеев) за революционно настроените работници. Мястото беше затънтено, безопасно.

Андрей Андреич предпазливо слезе по стъпалата в бараката и потъна от един мрак в друг: мъждукаше съвсем слаба светлинка. Никой не забеляза идването на Протасов: тъмнината дишаше равномерно, тъмнината слушаше какво говори техникът Матвеев.

— По такъв начин виждате, другари, до какво доведе стачката от деветстотин и пета година. Това беше първият етап, първият пожар на руската революция. Кога ще дойде вторият и последен етап, ще покаже бъдещето. Но можем да смятаме, другари, че ще настъпи скоро.

Матвеев говореше тихо, бавно, с паузи след всяка фраза, за да даде на работниците време да вникнат в значението на думите. Главата и лицето му са гладко избръснати, той е отпуснат, бузест, целият някак заоблен. На трийсет години е.

— Другарю Матвеев! — чу се един глас. — Миналия път беше обещал да ни разкажеш по-подробно как са екзекутирали първомартенци. С една дума, как е започнала цялата работа и как… Много ни е интересно.

— Сега — обади се техникът Матвеев, наплюнчи крайчетата на пръстите си и махна нагара от свещта. — Значи, другари, работата е станала така…

Светлинната заблестя по-щедро. Протасов се вгледа в лицата на насядалите кой където види работници. Те бяха близо петдесет души. Млади, възрастни, има и двама старци — един изгребвач на шлеп и нощният пазач на кея — Нефед Кусков. Нито хлапета, нито жени. Събранието се състоеше от пратеници на всички артели от предприятията на Громов. Отделни беседи по работните места, понякога и скришом в бараките се провеждаха и преди това. Но такова организирано събрание на избрани представители — като опит — се правеше за пръв път. Неслучайно тая нощ е поканен лично инженер Протасов. Той се ползуваше с голямо уважение сред масите, макар че действуваше винаги задкулисно, тайно. Но работниците се досещаха кой стои на дъното на всичко и вярвайки, че Протасов е на тяхна страна, се чувствуваха силни, способни да надвият врага.

— В ъгъла е седнал, в ъгъла е седнал… Ей го, ей го, той е — зарадвано си зашепнаха работниците, кимайки в тъмното с глави към Протасов, а старият Нефед чак се просълзи, дълбоко се поклони на Протасов и каза разчувствуван: „Благодарим ти, господарю.“ Той произнесе тия думи тихо, без изобщо да се надява, че Протасов ще чуе гласа му, ала ги изрече от сърце, от душа. На стареца му идеше да разцелува „господаря“, идеше му да го стисне в признателна прегръдка: кога друг път е ставало такова нещо — лично главният инженер да им дойде на крак, като баща при синовете си. Да се смае човек!…

А техникът Матвеев говори ли, говори. Шепненето стихна.

След като завърши сказката си по история на революционното движение в Русия, Матвеев си погледна часовника, попита:

— Няма ли някакви въпроси, другари? Може би в беседата ми е имало неясноти. Питайте. Ще си поприказваме.

— Въпроси, разбира се, има — каза младият шлосер Пьотр Доможиров, най-прилежният ученик в тайния просветен кръжок. — Само че сега хайде да ги оставим настрана, могат да изчакат. Но ето че виждаме личността на Андрей Андреич. Освен туй знаем за какво е дошъл тук. Желателно ни е да изслушаме другаря Протасов.

— Молим! Молим!… Желаем! — раздадоха се малко необичайни ръкопляскания, мнозина работници не разбираха значението им, но също започнаха да ръкопляскат. Всички се размърдаха, завъздишаха, по всички лица грейнаха усмивки.

Протасов говори, застанал прав до догарящата свещ.

— Другари! Значението на стачките у нас и на Запад, тоест сред другарите-пролетарии в чужбина, ви разясни другарят Матвеев. Стачките са сигурно оръжие, но то е убийствено за господарите само в случай, че между стачкуващите работници съществува единодушна взаимна подкрепа, здрава дисциплина и непоклатим стремеж да постигнат целите си. А освен туй, другари, трябват пари за живеене. В чужбина за това съществува специален стачен фонд, капитал. А вие с такъв капитал не разполагате, пък и не бихте могли да разполагате. Вярно е, че аз и някои мои другари бихме могли да ви окажем известна помощ, да речем, някъде към пет хиляди. Но това нищо не е, тая сума няма да ви стигне и за една седмица.

— То ако е за една седмица, криво-ляво ще изкараме с яденето! — възбудено се развикаха работниците. — Жените си ще пребъркаме, всички кьошенца ще претършуваме! А втората седмица и гладни можем да седим.

— По-тихо, другари, по-тихо!

— А на третата седмица ще хванем господаря за гушата и ще почнем да му пием кръвта…

— Другари! — звънко прекъсна шума инженер Протасов. — Да няма никакви насилия! Това е първото условие. Сами революция не можем да вдигаме — силиците няма да ни стигнат. В противен случай… Знаете ли какво може да стане с вас?

— Знаем, знаем!

— Сега си помислете. Борбата може да се окаже продължителна. Пари нямаме, здрава организация още нямаме. Не се съмнявам, че тук незабавно ще докарат казаци, за да се разправят с вас. А вие нямате с какво да се съпротивявате. Вие сте с голи ръце! Юмрукът не върши работа. А господарят е жесток, упорит. Може да се стигне до стрелба. Ето, казах ви каквото трябваше. Сега си помислете добре, посъветвайте се с другарите си работници и ни дайте отговор.

Настъпи мълчание. Работниците се споглеждаха. Лицата им станаха сухи. Протасов се уплаши да не би сред работниците да се разлее униние, каза:

— Аз ви описах най-лошото, което може да се случи, другари. И ми се струва, момчета, че ви стреснах. Но това в никакъв случай не влизаше в сметките ми. Разбира се, няма какво толкоз да се страхуваме. „Който се бои от вълци, да не ходи в гората.“ Работата стои така. В случай на сполука вашата стачка толкова силно ще удари господаря по джоба, че той бързо ще се предаде. Аз лично съм за стачката, момчета.

Протасов седна. Стана да говори шлосерът Пьотр Доможиров. Той е стеснителен, скромен, изказва се на събрание за пръв път през живота си. Гласът му отначало потреперва, после придобива убедителност и сила. Работниците го слушат внимателно, подкрепят го, кимат с глави. Пьотр Доможиров държи бележник. Той е пресметнал колко плаща господарят на работниците и каква печалба получава. Печалбата е огромна. Толкова ли не може, проклетникът, да даде част от нея на работниците? А ако не поиска, тогава:

— Братлета! Да застанем всички до един под червеното знаме на стачката!

Втори стана копачът Кувалдин. Ръцете му са дълги, той е як, но неугледен. Гласът му е дълбок, като че ли излиза изпод земята, бучащ.

— Братлета, хора!… Проклет да е тоя Прошка Громов!… Помислете си, братлета, колко малко ни плаща той. И с каква мърша ни храни! И как ни скубе в дюкяните си! Той, мръсникът, миналия петък целия гръб ми нашари! Вижте ми гърба, на̀! — Кувалдин вдигна високо рубашката си, взе запалената свещ и започна да върти насиненото си тяло на всички страни. — Ама и аз го фраснах хубавичко с лопатата по гърба… Той каже, аз кажа… Първо аз него, а после той ме наложи с бича си.

Един се засмя, друг подвикна:

— А водка даде ли ти?!

— Вярно е, че ми даде — окашля се копачът и хвана в шепа брадата си. — Само че неговата водка водка ли е? Наполовина вода. Пфу!

— Я чакай аз да кажа нещо! — дръпна копача за ризата Ванка Пегий, хлебар, и застана на неговото място. Той е нисък на бой, кльощав, с черна клиновидна брадичка.

— Братлета, другари! Господин Протасов! И ти май че си наш човек. Вземете, братлета, под внимание… Да допуснем тъй… Аз, разбира се, съм неграмотен, но имам душа, братлета… С какво право господарят ще ни гази като тиранин?! Той защо ни подмами да си зарежем земята, да станем работници?… А какво ни даде срещу туй? От кучетата по-зле живеем, братлета. Все гладни и жадни ходим, а какво ще спестим, докато му работим? Нищо и половина! Няма живот за нас, братлета, няма!… Нали сме глупаци, оставихме се да ни преметнат… А той, дяволът, дебелее. Знам ли, тоя хайгър, да го тръшне чумата дано, може да е надул корема на щерка ми, а пък аз си мълча, да върви по дяволите! Аз да не би за него да съм изгледал дъщеря си? Да си прави кефа с нея? Обидно е, братлета, боли ме!… Чак е срамота да го казвам. Ама на вас ще го река… Защото обидата ей дотук ми е дошла. — Той бързо драсна по гърлото си с пръст, изкриви уста я викна: — Стачка, момчета, стачка за него!… Чупете всичко! Трошете!… И без туй като кучета ще измрем… — Гласът му изведнъж стана немощен, той изхлипа, изсекна се шумно и се дръпна настрана.

Митингът продължи до късно. Все по-често се чуваха оплаквания, все по-тежко беше да ги слуша човек. Протасов чувствуваше, че атмосферата се е нажежила. Той виждаше, че действително не може да се чака повече, че трябва да се търси изход, да се започва борба… Предпазливо взеха да се разотиват по домовете си.

Ръми. Нищо не се вижда, тъмно е. Някъде пъшка мечка, някъде изписука подплашена птица. Краката настъпват съчки — чува се пращене, пукане. Един бодлив кедров клон го плесна по лицето.

— По-внимателно, другарю Протасов. Върви подире ми… — тихо каза Василиев.

Навсякъде се мяркат сънени призраци, тъмата се люлее и плиска. Какво е туй? Тайгата ли бучи, главата му ли се е изморила или странна тревога дразни сърцето му? Шумолене на клони, тропот на копита. Призраците си шепнат:

— Май че е той?

— Той трябва да е…

И тъмата каза с нежен глас:

— Андрей Андреич! Другарю Протасов, вие ли сте?

През ситото на дъжда фенерчето на Протасов изтръгна от здрача нечии мустаци и едно мило личице, май че Наденкиното. Мигна и угасна.

— Ах! Нося ви едно писмо… Официално.

Протасов нахлупи още повече качулката на мушамата си и двамата с Василиев рязко свиха наляво, застинаха, спряха да дишат.

— Не, сигурно не е бил той — ядосано казаха мустаците и жвакащото трополене на копитата полека-лека изчезна в мрака, стопи се.

9

Прохор Петрович очакваше всеки ден да пристигне землемерът. Скоро след разузнаването, което направиха двамата с Филка Шкворен, предприемчивият Прохор организира втора рекогносцировка. Тя бе подготвена както трябва. В нея влизаха: завеждащият техническата част на мина „Достан“ минният кондуктор Петропавловски — човек на години, с опит, когото Прохор бе повикал от Урал; десетникът по експлозивните работи Игнатиев; студентът от последния курс на минния институт Образцов — талантлив геолог. Освен туй един старец на близо седемдесет години, бивш златотърсач, дядо Нил. Освен туй Филка Шкворен, също като специалист, освен туй фелдшер в случай на нещастие и дванайсет работника. Прохор покани и Протасов: той е универсално образован и много добре познава минното дело. Но Протасов отказа категорично: той и без друго е затънал до гуша в работа, не може да зареже предприятието на произвола на съдбата — няма да дойде.

Групата потегли за тайгата на коне. Вързани за врата водеха два обречени на заколение елена.

Предния ден, надвечер, при Прохор в кулата дойде приставът.

— А мен няма ли да ме вземеш със себе си, Прохор Петрович?

— Не.

— Грешиш! Аз познавам тия места. Интересува ме там една работа. Не там, а на около петнайсет версти, в самия пущинак.

— Каква работа?

Лицето на Фьодор Степанич стана тайнствено, той неизвестно защо притвори прозореца и се приближи до Прохор.

— Тая работа е една къщурка — каза той шепнешката и опули очи.

Сърцето на пристава тупкаше толкова силно, че полицейските копчета с орли на униформената му куртка подскачаха.

— Е? — небрежно попита Прохор. Той знаеше, че има пред себе си враг, шантажист и негодник, приставът ще приключи разговора с нахално просене на пари назаем.

— Тайна къщурка на една непристъпна скала… Дотам само птица може да долети — шепнеше приставът; той нарочно говореше шепнешката, за да не трепне от вълнение гласът му. — Щеше ми се да проуча кой нехранимайко живее там.

— Знам я тая дяволска къщурка. И знам кой живее там.

— Тъй ли?! Аз пък не знам.

— Не знаеш ли? — погледна го с присвити очи Прохор. — А би трябвало да знаеш. Нали си власт. И изобщо ти не си особено енергичен. Не е зле на твоето място да дойде някой по-млад човек… Предприятието ми се разширява, работниците започват да стават дръзки…

— Всъщност там живее един циганин… — прекъсна го приставът; той съвсем не очакваше, че разговорът ще тръгне в такава неприятна насока. — Ама кой е тоя циганин — засега не ми е ясно. Намислил съм да взема десетина стражари, да завардя скалата с къщурката и да пипна тоя разбойник!

— Циганина ли?

— Да, циганина.

— А той няма ли си циганка? И освен нея — едно джудже?

— Е, туй не знам. Каква циганка?

— С брадавичка… до лявото ухо.

Приставът стоеше надвесен над Прохор, опрял на бюрото юмруци.

— Ти все се шегуваш. — Очите му се отместиха виновно, той отиде до прозореца, отвори го и започна да вдишва дълбоко освежаващата вечерна прохлада. Раменете и гърбът му играеха, той трепереше.

Вълкът легна в краката на господаря си и тропна три пъти с опашка.

Фьодор Степанич се обърна към Прохор и му каза със стегнат прегракнал глас:

— Не си прави шеги с мен, Прохор Петрович.

— Че аз не се шегувам — спокойно му отвърна Прохор; той правеше с червен молив бележки по някаква ведомост, сякаш за да подскаже, че по-нататъшният разговор с пристава никак не му е интересен.

Но приставът е упорит.

— Нахлуваш в мое отсъствие при жена ми — започна той, като често мигаше с подутите си от пиене очи. — Постъпваш като таен агент, като най-долен копой. Заплашваш Наденка с някакъв глупав протокол… На какво прилича това? А? Кажи ми, на какво прилича това?!

— За теб протоколът може да е глупав, но за мен не е… Стойността на двайсет фунта злато съм ти я писал в сметката…

— Благодаря… Благодаря… — Приставът заби глава напред, прехапа подскачащите си устни, с дясната ръка се хвана за облегалката на канапето, с лявата приглади назад рунтавите си мустаци. — Да допуснем, че е така, да допуснем, че аз съм крадец и мошеник. Но откъде-накъде това злато да е твое?

— То щеше да стане мое — все така спокойно, с престорено невнимание към думите на пристава отговори Прохор, като не преставаше да прелиства ведомостта.

— Ах, тъй ли?! Щяло да стане твое, щяло да стане твое? Но защо? Признай си! Защото си мошеник, защото си разбойник, тъй ли? — сякаш с картечница изстреля приставът.

— Не. Аз съм просто търговец. Филка Шкворен щеше да го донесе и да ми допродаде. А сега… — и Прохор разпери ръце, все още без да вдига очи към пристава.

Приставът се овладя, надигна се, сложи ръце на гърба си и с предизвикателна усмивка заклати тежкото си тяло.

— Прохор Петрович — каза той с официален тон, — аз все пак бих ви помолил да не си правите шеги с мен…

— Че аз не се шегувам — пак повтори Прохор.

— Вие сте в ръцете ми, Прохор Петрович…

— А вие сте в моите…

— Само ако река… Знаете ли какво ще стане?… И от работите, и от предприятията ви помен няма да остане…

— Да, но и вие няма да прокопсате. — Прохор отмести настрана ведомостта, взе друга, започна да отмята цифрите на сметалото.

— Аз ще ви предам, ще ви разкрия, ще ви натикам в каторгата.

— И аз вас…

— Пет пари не давам! Аз ще направя каквото съм намислил и ще си тегля куршума…

— И аз… Ах, как ми пречите… — намръщи се Прохор.

Приставът изнемощял седна на канапето — коремът му легна на коленете, — преви се, затули лице с длани и завъздиша шумно. Тогава Прохор му хвърли един поглед. В сърцето му трепна чувство на превъзходство над тоя затлъстял бик. Затрака още по-силно със сметалото. Пръстите му изтръпваха, работеха неточно: той анулираше крайните резултати, пак започваше да трака със сметалото.

— А как бихме могли да работим с теб. Ех, Прохор Петрович…

— Какво? Какво каза?

Приставът избърса очите си с носна кърпичка, изпъшка, изсекна се и повтори фразата си. Прохор вдигна глава, между веждите му като удар от брадва се зачерня вертикална бръчка.

— Какво, какво?… — Той улови една пчела и й откъсна главата.

— Бихме могли да работим задружно, като добри приятели. Нито страх, нито нищо. Бихме могли като царе да си живеем. И… тогава никой не може да ни спре!

— Ни-ко-га! — Прохор с всичка сила захвърли молива и стана. Вълкът също скочи. — Остави ме… Моля ти се… Моля ти се — в припадъчна спазма изхърка Прохор.

Приставът изтръпна. Той махна с ръка, тръгна страхливо към вратата и все не можеше да напъха носната кърпа в джоба си, яростният поглед на Прохор изхвърли врага от кулата.

Беше неделя. Андрей Андреич Протасов се разболя. Всъщност болестта му не беше кой знае каква — болеше го глава, термометърът показваше трийсет и седем и три. Колко жалко, че фелдшерът замина с Прохоровата експедиция. А доктор в резиденцията нямаше; колкото и да настояваше Нина, Прохор не скланяше: „Ние с теб сме здрави, а на работниците и конски доктор им е много.“

Катерина Лвовна се стесняваше да ходи сама при Протасов. Отидоха двете с Нина. Когато ги покани да влязат, Анжелика се нацупи и каза с раздразнение:

— Андрей Андреич е болен.

Протасов с кожена куртка седеше на бюрото си в кабинета и щудираше историята на френската революция; подчертаваше някои абзаци, правеше си извадки от книгата.

Щом влязоха жените, той скочи бързо, извини се за тоалета си. Катерина Лвовна му подаде букет от градински цветя, а Нина бързо забоде на куртката му една роза.

— На мен по ми подхождат шиповете, отколкото розите — направи опит да се пошегува той; винаги се чувствуваше неудобно в женска компания.

— Защо сте толкова див, Андрей Андреич? — попита го Нина. — А аз ви водя годеница.

Катерина Лвовна изви очи нагоре, взе да маха с напарфюмираните си ръчички.

— Ах, Нина! Ти все ме караш да се засрамвам!…

— Аха, аха! — засмя се Протасов. — Вие не отричате май? Значи, какво? Значи, наистина сте годеница?

— Ах, какво говорите, какво говорите! — уплаши се Катерина Лвовна и погледът й зашари из стаята.

— Какво, огледалце ли ви трябва? Заповядайте. — Андрей Андреич извади от чекмеджето на бюрото си едно малко огледало и сръчно й го подаде.

— Не, не, за какво ми е? — смути се Кети, опипа прическата си и веднага се залепи за огледалото.

Протасов нареди на Анжелика да сервира кафе.

Кети беше очарователна: тя блестеше със зрялата си младост, с розово-мургавите си бузи, с подредената си във висока прическа черна, лъскава коса. Имаше тъмни очи, строги прави устни, изящен нос. Ако не беше общият студен израз на възслабото й лице, би могла да мине за красива. Протасов беше я кръстил „Кармен“. Тя недоумяваше — похвала ли е това или упрек и когато той я наричаше така, винаги се усмихваше въпросително.

Докато си пиеха кафето, поведоха обикновен интелигентски разговор с горещи спорове и словесно заяждане. Говореха за Толстой, за Достоевски. Нина повдигаше неразрешими въпроси, като например: защо в живота царува властта на злото, защо зиме по ливадите не цъфтят цветя, или наивно се отдаваше на отегчителни мечти за „мировата скръб“.

Протасов тъкмо беше поел в гърдите си въздух, за да стовари върху Нина своя обичаен скептицизъм, когато Кети набърчи нос, погледна в чантичката си, каза: „Ах!“ — а после се втурна към прозореца и се разкиха шумно.

Инженер Протасов бързо отгатна причината за смущението й, веднага й подаде една извадена от скрина носна кърпа.

— Мерси… — Бузите й пламнаха. — Ах, какъв сте!… Какъв сте…

— Какво?

— Чудесен!

Инженер Протасов разроши късо подстриганата си коса, усмихна се и каза:

— От нашите вятърничави разговори вие май хванахте хрема.

Очите на Нина също се усмихваха, но от тяхната усмивка лъхаше изпитателна отчуждена студенина.

— Какво четете, Протасов? — въздъхна тя и се премести на канапето.

— История на френската революция.

— Как не ви мързи?! — небрежно подхвърли Нина и присви очи.

— Но защо? В миналото се намират кълновете на бъдещето. — И. Протасов седна. — Не е зле от време на време да се прави преговор.

— Аз мразя революцията — все още зачервена от неудобство, се обади Кети. Гласът й — нисък контраалт — звучеше твърдо, мъжествено.

— И аз. Аз се страхувам от нея — каза Нина и преметна крак връз крак. — Вие сте толкова образован, изтънчен — нима можете макар и малко да съчувствувате на революционерите?

Протасов отметна глава, позамисли се, каза:

— Извинявайте, Нина Яковлевна… Хайде без разпити. А ако искате да знаете, да, аз вярвам в неизбежността на революцията, очаквам я и знам, че тя ще дойде.

— Не мисля… Не мисля… — вглъбено каза Нина.

— А вие помислете!

— Моля ви се, без иронични подмятания.

— Това не е иронично подмятане, а приятелски съвет. А всъщност какво толкова има да се страхувате от революцията? Всеки честен човек трябва да я приветствува, а не да се страхува от нея. — Протасов погледна Нина с въпросително присвити очи и започна да се люлее в креслото. — Макар че вие сте наш идеен или, по-точно, наш класов враг…

— Ах, така ли? Ваш?!

— Извинете. Не наш, а мой, мой идеен враг, защото аз… не принадлежа към никоя революционна организация и мога да говоря само от свое име…

— Извинявайте, Протасов… Предговорът ви е много дълъг. По-добре ми кажете, в какво ще се изразява нашата революция, нашата, нашата, революцията на един див, ожесточен, впиянчен народ?… Как ще протече тя?

— Горе-долу както във Франция. Чели ли сте?

— Да. — Нина размахваше чантичката си като махало и от нямане на друга работа наблюдаваше движението й. Но в сърцето й се надигаше яд.

— Имало е един мислител, струва ми се, Маколей — започна Протасов. — Да, да, Маколей. Та той сравнявал свободата с тайнствена фея, която се появявала на земята в страшния вид на въстания, революции и бунтове. За оногова, който не се оставял да го излъже външният вид на феята, който я приласкаел, тя се превръщала в прекрасна жена, изпълнена със справедлив гняв към поробителите и с милост към потиснатите. А тръгналите да се борят с нея тя обричала на гибел.

— Утопия, утопия! — викаше Нина. Чантичката изхвръкна от ръцете й, описа дъга и се блъсна в стенната печка — разпиляха се пудриери, мазила, носни кърпички, фиби. — Никаква революция няма да стане у нас, не може да стане.

Протасов с пъшкане събираше разпилените по пода дреболии.

— Вие, Нина Яковлевна, сте абсолютно сляпа за настоящето, за това, което става в Русия… Още веднъж ме извинете за моята рязкост.

— Нищо, нищо, моля ви се! — Обидената Нина се разсмя сърдито, после изведнъж стана сериозна, изкашля се и както се оправяше пред огледалцето, каза: — Аз не вярвам в революцията, не вярвам в нейната плодотворност за народа. Аз признавам само еволюционното развитие на обществото. Да вземем например века на Екатерина. Нима това не е…

— Да, да — прекъсна я инженер Протасов и пак се хвана за слепоочията: главата му бучеше. — В споровете, най-вече жените, винаги се позовават на либералните монарси от осемнайсети век, на Фридрих II, на Йосиф II, на „златния“ век на Екатерина. Но… тия управници никога не са били искрени в реформите си; те ловко са използували съвременните им философски доктрини с едничката цел да утвърдят в своите държави деспотизма.

— Как така?!

— Да, да… Какво? Искате да се позовете на кореспонденцията между Екатерина и мъдрия старец Волтер, нали? Но нали тя, вашият кумир, докато си е кореспондирала с Волтер, е преследвала най-безмилостно онези свои поданици, които са го четели…

Протасов с яд усети, че напразно е повел тоя разговор с жените. Нина повдигна към него дясната си вежда, ъгълчетата на устните й трепнаха. Катерина Лвовна беше намръщила вежди и прелистваше техническия справочник на Хюте.

Температурата на Протасов непрекъснато се покачваше. По бузите му изби рязка червенина. Нина Яковлевна беше готова да си тръгва, ала искаше да се помири с Протасов с някакъв неутрален разговор.

— Слушайте, Андрей Андреич, миличък… Вие отдавна се канехте да разкажете на нас с Кети за златодобива…

— Ах, да! Ах, да! — оживи се Кети.

— Ама от самото начало… Ето, да речем, в тайгата…

— Тайгата — подхвана Кети и облиза устни.

— Тайгата — каза и Протасов.

— Ето в тайгата… В тайгата идват хора… Кажете ни, как определят те кое е злато? Изнесете ни една лекция…

— Моля. — Инженер Протасов стана и започна да ходи, тътрейки по пода меките си пантофи. — Златодобивът се състои от три рязко разграничени стадия на развитие: издирване, проучване и разработка. Записахте ли си? — Той се усмихна сам на себе си и каза: — Извинявайте. Свикнал съм от Урал, там провеждах курсове…

10

Там се изнасят лекции, тук се върши работа. За цял ден изминаха едва около четирийсет и пет версти. Издялкваха широки белези по дърветата, за да не забравят пътя. Облаци червеникави комари преследваха групата. Хората си бяха сложили натопени в катран мрежи и си вееха със снопчета от клонки. Тясната пътека, препречена ту от паднали дънери, ту от огромни, обрасли с мъх камъни, често се губеше. По тези пътеки, където бродят само диви зверове, властелинът на тайгата — мечката, причаква плячката си. Тича по пътеката елен или дива коза, внезапно — прас! — пречупва им гръбнака, разпаря им търбуха. Впрочем не ги изяжда веднага: старата мечка-стръвница е голям гастроном: оставя убития дивеч да се повмирише. Но се случва и друго: мечката дебне жертвата си, а стрелецът тунгус се цели право в сърцето й.

Привечер по здрач хората стигнаха до огромна права просека, широка близо една верста.

— Туй се казва работа! — изумено възкликна Прохор, като се огледа. — Чисто изпипана!…

Преди петдесетина години бесен ураган се бе спуснал от скалистия връх и само за миг си бе прокарал широк път. Старите дебели дървета и дори гъвкавите фиданки веднага бяха налягали като трева с върхарите в обратна на скалистия връх посока, към запад, и бяха образували непроходим ветровал. Ако някой горски пожар не го превърне в дим и пепел, той има да гние тук до второто пришествие.

Пренощуваха. Огън, прохлада и мъгла. Вървяха още едно денонощие.

На третата заран стигнаха до широка падина, до стария талвег на протичала някога оттук река.

— Я, че то баш до същото място стигнахме, Прохор Петрович — обади се Шкворен, — ей я на и рекичката. Онзи път хищниците тъкмо на нея работеха… Още малко и белязаните стълбове ще намерим.

— От туй място по-хубаво няма — отговори вместо Прохор седемдесетгодишният Нил и бялото петно на окото му блесна през мрежата. Той е бивш златотърсач, сега десетник в Громовите мини. Опитен е в златотърсаческата работа, за него разправят: „Дядо Нил вижда на два метра под земята“.

Всички изглеждаха оживени и бодри: наистина местността вдъхваше надежди. Конете също пръхтяха весело.

Светлокосият, цял покрит с лунички студент Образцов придаде на лицето си умен, угрижен израз и подкара коня по ръба на падината. В тая огромна падина, отляво и отдясно, се врязваха дълбоки дерета, бивши долини на пресъхнали рекички и ручеи. Откъм североизток се спущаха оголените скали на една каменна верига. Целият талвег на падината и дъната на деретата са покрити с едри валчести камъни. Канарите и скалите са прошарени от кварцове. Еднообразните едрозърнести гранити горе се сменяха в подножието от шисти и други, съпътствуващи златото скали.

Образцов подвикваше на мързеливата кранта и сияеше. Дядо Нил цъкаше доволно с уста.

— Ей тук направи шурф — посъветва той Прохор.

Лопатите, кирките и ломовете се врязаха в гръдта на земята. Двуметровият квадратен шурф ставаше все по-дълбок и по-дълбок. Малко по-настрана дюлгерите сечаха от падналите дървета подпори, с тях ще укрепват отвесните стени на шурфа. Друга група, на една верста от тая, срещу устието на падината, копаеше друг шурф.

За Прохор нямаше работа, той си подсвиркваше, фотографираше с кодака работещите и зорко наблюдаваше изкопчиите. Минаха близо три часа напрегнат, изнурителен труд. Изведнъж Филка Шкворен, който пъргаво работеше с още трима изкопчии в първия шурф, погледна Прохор Петрович, извика, падна по корем и със страшни стонове започна да се гърчи:

— Ох, дойде ми смъртта! Умирам… Братлета. Викайте по-скоро доктора!… — Той целият се мяташе, хъркаше, очите му се извръщаха нагоре.

Изкопчиите изскочиха от трапа. Прохор викна:

— Носков! Фелдшер! Къде се дяна, дявол да го вземе?… Момчета, вода!

И всички заедно с Прохор хукнаха. Останалият сам Филка Шкворен се разпищя още по-ужасно, но лицето му се усмихваше. Той застана на четири крака и измъкна изпод корема си един натикан в земята къс самородно злато, тежък близо килограм, който излъчваше мътна, жълтеникава светлина. Филка от радост изцвили като кон, скри находката в пазвата си и когато фелдшерът дотърча с хората, скитникът седеше със затворени очи на дъното на шурфа и охкаше провлечено, страдалчески. Плешивият, пъргав като маймуна фелдшер Носков започна да мери пулса на скитника. Прохор му подаде чашка коняк, Филка Шкворен го изпи жадно, плю, каза:

— Ох, жив да си!… Прохор Петров… Благодаря ти… Оная циганка ме повреди, дето ми даде да пия отрова. Нали помниш?… Припадъци, разбираш ли… Падам и петите ми започват да се извиват към тила.

От далечния шурф се развикаха работниците и студентът Образцов:

— Господарю! Господин Громов! Сега ще почнем промивката.

Като прескачаше повалените дървета и се хлъзваше по валчестите камъни, Прохор тръгна натам.

— Ей, момчета! — командуваше Образцов край горската рекичка. — Нагласете промивачката.

А в скалата, в кварцовата жила дълбаеха дупка. Там се разпореждаше десетникът по взривните работи Игнатиев, чевръст момък с черни цигански очи.

Прохор изглеждаше равнодушен към всичко. Той си подсвиркваше. Тръгна с пушката из гората. Все пак можа да намери два стълба от стария запазен периметър. Той правеше с ханджара си белези по дърветата, забиваше колчета, за да може после лесно да намери пътя по стълбовете.

В щурфовете се появи речен пясък. С носилки и кофи мъкнеха пробата към промивачката. Това беше скован от дъски отворен улей, дълъг два метра и широк към един аршин. Слага се на земята под лек наклон.

В горния край на промивачката е преградено двустенно сандъче. Тук се изсипва пробата и обилно се полива с вода. Водата размива земната маса, прелива през прага на сандъчето и на равномерна бавна струйка потича по дъното на улея, увличайки със себе си пясъка и глината.

— Разтривай, разтривай бучките! — подвикваше на работника дядо Нил и сам започна да подхваща със специалното гребло бучките глина, да ги изтегля към горния праг и да ги разтрива там. — Трябва само мътилка да тече… В бучката може да има злато… — поучаваше той.

А през това време непрекъснато носеха още и още пръст с кофи.

Водата в улея постепенно започна да се избистря. Значи, всичката глина беше станала на мътилка и изтекла.

— По-полека вади камъчетата от дъното — суетеше се плешивият Нил.

На дъното на промивачката, постлано с груба аба, покрай дървените напречни пластинки остава в края на краищата малко количество най-тежък пясък с черни шлихове, тоест ситни зрънца желязо и други плътни метали, включително и злато. Сега всичко е ясно и открито. Златните люспи — по-едри, по-дребни и съвсем мънички — за пръв път поглеждат с учудени очи света, чакат да видят какво ще правят с тях хората. Хората ги гледаха със затаен дъх. Те с тънки лопатки събираха тоя изключително ценен пясък, сушеха го и го претегляха точно.

На третия ден от разузнаването работата кипеше в десет шурфа. Златото беше малко, а и не струваше, беше, както се казва, „леко“, очакваният успех не идваше.

— Ей, чародей! — викаха работниците на стария Нил. — Хайде… Да ти видим късмета!

Дядото надушваше къде трябва да се копае, с него се съгласяваше и минният кондуктор Петропавловски, стар, опитен човек. Но студентът Образцов излагаше сложните си теории, сочеше с пръст в учебника, палеше се, крещеше, пръскаше на два метра наоколо слюнки и всеки път объркваше опитните кореняци.

Но старецът все пак се реши да му окаже съпротива:

— Копай тук! Аз съм късметлия. Златото през земята го виждам. Ей го!

За да проверят късмета на дядото, започнаха единайсети шурф, четири изоставиха. Работниците копаеха земята с удвоено усърдие, „чародеят“ няма да ги излъже, него и горският дух го слуша, значи — трябва да копаят! Гърбовете на работниците отмаляваха, пот заливаше очите им. Само Филка Шкворен клинчеше: имаше в джоба си повече от кило злато — чакаше го страшно пиене, кой като него.

— Работи, работи! — подканваха го другите.

А студентът Образцов с апломб разясняваше на златотърсачите:

— Науката казва, че златото се разпространява по златоносните долини не равномерно, а само на тясна ивица…

— На тясна, виж ти? Тю, да му се не види!… — поднасяха го работниците.

— Да, да! Можете да повярвате на науката. Недейте иронизира, моля ви се. А тая ивица невинаги е точно в средата на долината, тя върви ту към единия бряг, ту към другия.

— Върви ли? Ах дяволската!

— А в самата си ивица златото никога не е разпространено равномерно, то много често се струпва на гнезда или се разклонява. Най-едрото и най-богатото злато лежи обикновено на леглото на наноса, най-отдолу.

Прохор го попита:

— А защо става тъй?

Студентът Образцов веднага остаря с трийсет години, придаде си надут учен вид и се обърна с лице към господаря.

— Науката твърди… — започна той, като потупваше с длан по учебника, — науката твърди, че аномалиите в разпределението и разположението на златните наноси сочат вероятния им произход от редица многобройни и сложни разрушителни сили на природата, действували през различните геологически епохи…

Работниците зацвилиха подигравателно:

— Виж го само колко просто обяснява!… Младо, ама му сече пипето…

Не го разбра и Прохор:

— Цялата геология съм забравил, трябва да я попрегледам.

Каза това и пак тръгна с пушката към голите скали.

— А изобщо златотърсаческата работа е щастлива случайност… Нали тъй, дядо? — запита студентът Нил.

— А, не думай, момче младо. — И „чародеят“ отметна от лицето си просмуканата с катран мрежа и запали цигара. Запалиха и останалите. — Чуй какво разправят старите хора, дето знаят. Откъде се е взело златото по земята? Ето откъде. Веднъж дяволът откраднал златото на ангелите. Откраднал го, ама се уплашил, че ще тръгнат да го гонят, насипал златото в една торба и литнал във въздуха. А като летял над планините, закачил с торбата една скала, торбата се разпрала в ъгълчето, дупката ставала все по-широка и златото взело да се сипе по земята. А той лети ли, лети, не вижда. По едно време се досетил, започнал да стиска разпраното с лапа. Където е стискал здраво, там на земята няма злато, а където се е зазяпвал — там и земята се е наситила с него. Та такива ми ти работи, братле. Ти недей слуша твоята гилогия и твоята епоха. В книгите много лъжат. Важното е око да имаш, а където то не върши работа, с носа си надушвай.

— Много интересно — благодарно се усмихна студентът и си записа разказа на дядото.

Прохор се къпеше на една верста от изкопите. Той погледна с бинокъла си надолу по рекичката, която на това място беше широка и течеше направо. Видя пушек, хора. „Хищниците… Ония същите…“ — помисли си той и се смая от способността на Филка Шкворен да се ориентира в тайгата. Едно черно кученце се хвърли там във водата, започна да плува, да лае. Прохор няколко пъти гръмна натам с револвера си. Пак погледна с бинокъла. Не, всички са живи. Само си зарязаха работата, гледат към него. И кученцето гледа. Един е яхнал вран кон. Мерзавец! Конекрадец трябва да е. Шест души са. Впрочем нима това са хора, това е измет, всичките са дрипльовци, разбойници. Те са негови врагове. Дали да гръмне веднъж с пушката?

Междувременно десетникът Игнатиев дойде в лагера да вземе динамитни патрони и бикфордов шнур и пак се запъти към планината.

Скоро след това дядото се развика:

— Пясъкът се показа! Прекръстете се, момчета, и копайте по-предпазливо.

На промивачките непрекъснато промиваха.

Ето че край скалата екнаха експлозии. След като запалиха шнуровете, работниците се криеха там в пещерите. С трясък и грохот се сриваха камъните и откриваха слой кварц. Хората търсеха в камъка „щастлива жила“. Денят помръкваше. Взе да се захлажда. Сигурно щеше да падне слана.

— Речни камъни взеха да излизат! — пак се провикна дядото и скокливо, по младежки се затича към промивачката. Засега промивката даваше леко, люспесто злато — това беше лош знак. Но изведнъж под речните камъни откриха изключително богат пласт.

Резултатите от промивката са поразителни: на тон и половина проба се падаха сто и осемдесет — двеста грама скъпоценен метал.

— Момчета, погледнете! — и всички се втурваха от шурфовете към стария „чародей“.

На дъното на промивачката лежеше жълтомътна купчинка от златни флуторки и дребни късчета злато. Червендалестият, белобрад Нил приличаше на пиян: той беше готов да заиграе. Хората ликуваха: бяха изтръгнали златото от земните недра. Ясно беше, че и те щяха да намажат нещо.

О, ако можеше да си представи човек какво си мислеха в своето безмълвие тези древни златни люспи! Хората заслепено ликуваха: „Покорихме златото, каквото си искаме, това ще правим с него“. Златото им се присмиваше в отговор: „Аз покорих човека. Нека цял свят се преклони пред моето величие и ми служи“.

И светлият ден внезапно почервеня от кръв. Очите на златотърсачите са червени като на питомни зайци, кръвта оросяваше мозъците им на силни тласъци, ръцете им трепереха, краката се подкосяваха, сладко потръпваше цялата им душа. Златната треска друсаше работниците.

— Братлета! — едвам можа да си поеме дъх дядо Нил, големият „чародей“. — Тежко злато… Сполука!… Нали ви казвах… Викнете господаря. Молете се на бога, момчета!

— Господарю! Ей, господарю!…

Прохор бързо вървеше насам, уверено стъпвайки по бременната от край време със златна отрова земя.

— Да ти е честито златото, господарю! — Работниците смъкнаха калпаци, взеха да се кръстят, да се кланят ниско на Прохор Петрович.

— А на вас да ви е честита водката — хладнокръвно, но целият пламнал от вътрешен огън, каза Прохор.

— Урра! — И калпаците литнаха нагоре като черни птици. — Урра! Значи ще падне пиене, момчета.

Работата е привършена. Стига толкоз. И в кварцовите скали бе намерено жилно злато. Участъкът е златоносен. Всички са в празнично настроение.

Падна тъмна нощ. Комарите се изпокриха от студа. Всички смъкнаха мрежите си. Хората станаха хора. Устата се кривяха от благодушни усмивки, очите се присвиваха към буренцето с водката. Накладоха огън. Остър нож преряза гърлото на елена. Покорният елен трепна и падна. Левият му крак блъскаше с копито въздуха, сякаш се опитваше да ритне небитието. В очите му се показаха предсмъртни сълзи. Дядо Нил погледна колача с окървавения нож, спомни си нещо тежко и въздъхна. Разпраха търбуха на елена. Сега еленът лежеше кротко, като златото в земята.

В душата на Прохор има златни планини: те хем му тегнат, хем звучат, шепнат му вълшебни замъци. На човешката душа е тежко и радостно.

Всички изпиха по три чашки силна водка. Тежестта падна от сърцето на Прохор и се скри в мрака. Мракът наоколо се сгъстяваше, но пламъците на огромния огън се размятаха буйно, пърлеха го и го отпъждаха. Златотърсачите се изуха, вонещите им партенки съхнат на пръчки край огъня. И навсякъде на всички им се привижда злато. Връхчето на острия нос на дядо Нил и бялото петно на окото му хвърлят златни отблясъци. Водката в чашките е златна. На работниците им стана горещо. Някои си хвърлиха рубашките. Почернелите от слънцето тела под лъчите на огъня са като златни. И скоро в тъмното небе блесна златният пясък на Млечния път. А дядо Нил, димейки с луличката, започна да разказва своите истории за златото в тайгата.

— Туй се случи по мое време. Върна се един войник от войната, Пьотр Малишев, и заживя в тайгата, направи си къща край Ярое езеро. Беше есен. Един път Пьотр Малишев отишъл да бие патици на езерото. Плавало ято. Бум, бум. Ятото литнало и — към облаците. Две патици паднали. А третата литне и кацне, литне и кацне. „Ама че работа — мисли си Пьотр Малишев, — тая не може да съм я ранил; тая патица беше по-настрана, сачмите не може да са я пернали.“ И подгонил патицата. Убил я, извадил я на брега, а в гушата й намерил близо осемстотин грама злато, затуй силата на крилата й била намаляла. И се досетил Пьотр Малишев, че езерото и цялата земя наоколо са златни: патиците цялото лято били пасли тук, значи, пак тук трябва да са нагълтали златните зрънца. И закипяла работа. След три години Пьотр Малишев стана милионер. А на петата година предаде богу дух без покаяние: мечка го разкъса.

Еленовото месо в котлетата се свари. Чорбата беше станала гъста, с кехлибарена златна мазнина. Нагоре се вдигаше апетитна пара. Водката бълбука ли, бълбука в чашките. Мракът натежаваше, падаше върху огъня. Огънят беше престанал да пламти, имаше само жарава. Между въглените течаха и святкаха нажежени жълтици, стотици, хиляди, милиони. Прохор пресмяташе приказни печалби. Замислите му са големи и широки. Но наоколо е мрак, нийде не се вижда светлинка: черно е наоколо.

— Ванка! — командува големият „чародей“; той се е подмладил с десетки години, от руменото му старо лице са се изгубили бръчките, само окото му с бяло петно продължава да е мрачно и старо. — Ванка! Къде гледаш!… От огъня само жарава остана. Я го стъкни!

Дребничкият фелдшер Панфил Иванович Носков бързо се замая от водката. Той е само на трийсет и кусур, но е плешив, озлобен, жалък. Синичкото му подплатено с ваталин сетре е оплескано с глина и с какви ли не мръсотии, издутите му на коленете панталонки са се излъскали и са целите в кръпки. На един километър около него мирише на аптека. Той изпи още една чашка водка, която съвсем го зашемети, започна да се премята презглава като маймуна, да пее песни и да играе. После, кой знае защо, намаза рижавите си мустаци е катран. Всички се разсмяха, той заплака.

— Дяволи, дяволи, дяволи! — викаше Носков и се блещеше. — Аз може в живота си майка да не съм имал. Нито баща, нито майка! Аз съм подхвърлено дете. Дайте ми, дяволи, ей тоничко майка, дайте ми някакъв уют. Мъчително!… Мъчително е да се живее така… Плюя на вас, дяволи!…

Мокрите му от катрана мустаци трепереха, трепереше четинестата му брадичка, сълзите му се сипеха като градушка. Той кашляше, удряше се в гърдите, кихаше, секнеше се в нечия мръсна партенка.

— Мен от никого не ме е страх! От никого не ме е страх! Нито от Громов, нито от царя, нито от бога. Виж, от смъртта ме е страх, от бабичката с косата…

Бърбореше огънят. Чуваше се как конят на Прохор хрупа овес. Някъде бухал изкряска и се закикоти.

— Сега пък аз да ви разкажа една стория, братлета… Истинска случка — изхърка мълчаливият дангалак Филка Шкворен и опипа спотаилия се в джоба му къс злато. — Промъквам се аз веднъж през гъсталаците, насред тайгата. Тоест, истина ви казвам, куче не може да мине. Таквиз шубраци! И се натъкнах на две мъртви тела. Смрад като от мърша. Запуших си носа, приближих се. Една черна змия се стрелна откъм тях и се скри в гъсталака. Тръпки ме полазиха. Прекръстих се, премигнах един-два пъти, гледам; и двете мъртви тела са с лицата надолу, сякаш миришат земята. Главата на единия разцепена на две с брадва, другият има дупка на сляпото око — куршум го е целунал. Ехе! Ама туй бил Тришка Мокроус, с ей такива мустаци! Хищник беше. Имаха промито някъде към дванайсет кила злато с другия скитник, дето му беше разсечена главата. Бяха тръгнали двамата на път. Пред мен стана тая работа, и аз бях тъдява. Поразмислих — и всичко ми стана ясно, няма защо да ходя при врачка. Значи, станало е тъй. Изгубили са се, свършили са си храната, почнали са да гладуват, Мокроус имаше брадва, дошло му е наум да убие другаря си, докато спи, и хем да му вземе златото, хем да се наяде с месото му. Речено-сторено. Разцепил кратуната на приятеля си и тъкмо се наканил да го изкорми, един куршум го пернал ей тук! Измъкнал се е някой разбойник от гъсталака с пушката си, прибрал им е златото и си е отишъл. Тъй трябва да е станала работата. Златото е опасно — охо! — грях има в него.

— Нима и човешко месо ядат? — попита студентът. Той лежеше по корем и си записваше в бележника разказите за тайгата.

— Ядат, приятелю, ядат.

— И ти ли си ял?

— Кой, аз ли? — И огромният Филка Шкворен застана като крокодил, на четири лапи. — Случвало се е, ял съм. Човешкото месо е сладко като захар.

Всички плюха. Започнаха да си лягат. Шкворен рече:

— Правилно казват хората: „Злато да миеш — с глас да виеш“.

Огънят угасна, из тайгата се носи хъркане и е тъмно като в рог.

Из тъмата шетаха мърльовци. Мракът пращеше предпазливо, крадешката. Откъм голите скали, откъм падините хлуеше хладина като от гроб. А там, край рекичката, и съвсем наблизо се чува стон, шумолене, шепот, детски плач. Прохор дреме съвсем леко, само с едното око. „Трябва да си заредя пушката, трябва да си заредя пушката.“ Но го мързи да се помръдне. Пращенето се чува съвсем наблизо. Запръхтяха, затопуркаха подплашените коне. Прохор бързо стана. Тихо е. Натежалата му глава още е замаяна от дрямката. „Трябва да подклада огъня.“ Той хвърли цял наръч съчки. Боровите игли пламнаха веднага, огънят шумно разгърна мрака. Студентът Образцов изпищя насън. Филка Шкворен беше зинал с брадатата си уста и хъркаше юнашки. Изведнъж едно черно кученце делово обиколи заспалите, залая срещу Прохор и пак се изгуби. Първият камък тупна в огъня.

— Момчета! Ставайте! Ставайте! — развика се Прохор с животински страх в сърцето.

Хората наскачаха от местата си, пулеха невиждащи очи, олюляваха се, мъчеха се да се събудят.

Вторият камък перна фелдшера по темето. Спящият фелдшер скочи на крака, завъртя се като пумпал и падна като подкосен.

Третият камък удари Прохор по рамото.

— Момчета!

И от тъмното ги зашиба същинска градушка от камъни.

Работниците веднага се събудиха. Като луд рипна Филка Шкворен — беше го улучил един тежък камък. Пламъкът се разгоря, литна към небето, към мрака. И целият окъпан от пламъка, от тъмно в тъмно профуча един черен ездач.

— Туй беше горският дух. Бягай оттук, остави ни!… — разписка се дядо Нил и взе да се кръсти.

Черното кученце с червен мокър език, святкайки с очи като дяволче, се стрелна подир ездача.

„Ще ви изям, ще ви изям, ще ви изям!…“ — заканваше се то с човешки глас.

Черният безнос ездач, както препускаше, викна с гъгнив страшен глас, от който всички изтръпнаха:

— Махайте се! Ние сме много! Всички ви ще удушим! А ти, мръснико, друг път да не стреляш по хора! — после шибна Прохор с камшика си и мигом изчезна в мрака, сякаш се стопи.

Прохор бързо сложи патрони и изгърмя към мрака с двете цеви едновременно. Пращене на сухи клони, изплашено топуркане на много крака. Горската нощ дълго претъркулва ехото като пълна с кънтящ грохот бъчва.

Дядо Нил трепереше, кръстеше се и от страх беше затворил сляпото си око. Филка Шкворен се държеше за ударената ръка и псуваше. Студентът Образцов спеше като убит и продължаваше да скимти насън.

Прохор пак зареди пушката си. Злобата се разливаше като злъч по всичките му мускули. Непочувствуваният отначало удар с камшика сега пареше гърба му.

— Момчета, я да видим не са ли пострадали конете! — сърдито заповяда той.

Спънатите коне пасяха наблизо, на полянката. Доведоха ги досами огъня. Край мъртвия фелдшер се навърташе дядо Нил.

— Прохор Петров — каза с премалял глас Филка Шкворен, — я погледни, моля ти се, колко показва твоят будилник.

— Два и нещо.

— Охо! До съмнало остава бая време.

Покриха топлия труп с един брезент. От разцепената с острия камък глава течеше кръв, размесена с мозък. Катранясаните мустаци бяха щръкнали, лявото око е полуотворено, гледа към вечния мрак. Мъртвецът е печален, страшен. Нил затисна окото с едно петаче, каза:

— На̀, любезни, нали се страхуваше от смъртта?… А виж тя как те?… Без да усетиш.

Фелдшерът нищо не каза. Само на Нил му се стори, че петакът върху мъртвото око помръдна. Хората се струпаха около покойника. Студени тръпки разтърсваха всички. За много, все за важни неща се замисли всеки от тях, за последната си въздишка.

Дядо Нил избърса с юмрук една сълза, откачи от врата си малката икона на Нил преподобни, сложи я в кръстосаните ръце на покойника, поклони му се ниско и каза:

— Царство ти небесно, клетнико. Ех, живот, живот!

И лицето му се сбърчи. Всички се споглеждаха, мълчеха. Калаените, с извърнати клепачи очи на Шкворен се наляха с кръв.

— Само да ми падне — ще го претрепя — зловещо изсумтя той през зъби. Жълтите му бузи хлътваха, гърдите му от тежкото дишане подскачаха нагоре-надолу. — Аз го познавам онзи безносия…

— Пий. — И Прохор му подаде една водна чаша водка.

Заранта, на разсъмване, заровиха фелдшера на брега на рекичката. По-късно приставът ще състави акт за смъртта му. Гроба затрупаха с огромни камъни, да не би някой звяр да оплюска мъртвеца. Над гроба израсна издялан бял кръст.

Фелдшерът си няма никого. Не му ли е все едно къде ще изгние? Нито има кой да го оплаче, нито му трябва. Лятно време може би някоя прелитаща авлига ще проплаче над него, зимно време ще вият виелици. Какво по-хубаво от туй? А камъкът, с който го уби злодеят, по настояване на стария Нил бе сложен до главата на покойника. С тоя камък покойният фелдшер Носков, както вярваше Нил, щеше да се яви на Страшния Христов съд. А злодеят, който е вдигнал ръка на невинен, ще бъде люто наказан и на земята, и на небето.

— Амин! — И дядо Нил три пъти се поклони доземи на гроба.

11

Най-сетне необходимите справки се получиха. Изоставената мина на времето е принадлежала на петербургския хусар от запаса Приперентиев. Той завъртял главата на пристигналата в столицата грозничка дъщеря на един богат сибирски златопромишленик, оженил се за нея заради парите й, преселил се в Сибир, пропил цялата зестра на жена си, а нея вкарал в гроба. Той самият поради неумението си да се погажда с опасните златотърсачи бил зверски убит в тайгата от хищниците. Запазеният периметър бил наследен от брат му, също офицер, който живее в Питер. Него именно тръгна да търси Прохор Петрович Громов.

Чудатото старче Инокентий Филатич Груздев много отдавна се беше преселило в резиденция „Громово“. Прохор бързо го направи управител по домакинските доставки. Старецът прие тая доходна длъжност, след две години си построи двуетажна къща с ламаринен покрив, изрисува я цялата като цигански шал, в пет цвята, а долу, по стар търговски навик, все пак отвори бакалничка, където седеше овдовялата му дъщеря, червендалестата Ана Инокентиевна. Над бакалничката беше окачена будеща усмивка табела:

ДЪГИ, ХАМУТИ, ВЪЖЕТА И ПРОЧИЕ ХРАНИТЕЛНИ СТОКИ ИНОКЕНТИЙ ГРУЗДЕВ И СИЕ

През свободното си от службата време Инокентий Филатич лично се отбиваше в дюкянчето. Ще каже някоя шега на купувачите, ще продаде някоя и друга бутилка безакцизна водка, ще купи тайно шепа, па дори и цял фунт крадено златце. И си гледа кефа.

Една вечер пристигна с файтона Громов и — право в дюкяна. Вътре нямаше хора, Прохор, докато се здрависваше със заоблената, млада вдовица, я издърпа за ръката през тезгяха, понатисна я, вдовицата от кокетство го ухапа лекичко по бузата, той я мушна с глава, попита:

— Стопанинът в къщи ли си е?

— Тъй вярно, в къщи си е. Спи след обед — въздъхна вдовицата и си оправи дрехите. — Заповядайте.

Тя тръгна отпред по стръмната вътрешна стълба нагоре, той отзад шеговито подпираше вдовицата с длани.

— Татко, ставай де!

Старецът скочи от кревата и блъскайки се още сънен в мебелите, радушно се втурна към Прохор.

— Гостенино драг!

— Виж какво… Утре заминавам за Питер… Искаш ли?

— Божичко!… Как да не иска? И на стареца му се живее. Той повече от двайсет години не е стъпвал в Питер. Ама той… Какво ще си приказваме!… Хем и конските му челюсти ще сменят с човешки.

— Готов съм. Съгласен съм. Прошенка! Прохор Петрович! — фъфлеше старецът едва ли не разплакан.

Прохор се огледа. Запаленото кандило разклащаше полумрака. Сребърните ковани ризи на иконостаса трепкаха. Налъсканият под блестеше. По диагонал е метната тъкана пътечка, червена на сини ивици. На кадифения стол спи рижав котарак, голям колкото лисица. По масите има покривчици, перденцата са колосани, на стената виси китара. Две пойни птички в две клетки. Чистота, уют. На Прохор му хареса. Сравни тая стаичка със собственото си жилище, където властвуваше Нина с нейния префинен, потискащ Прохор вкус, и спокойствието му за миг се помрачи. Прекалено сложна е тая Нина, тая светица, драка, моралистка. Тя потиска Прохор: тя е като фанатична игуменка в манастир, не му дава да се изправи в цял ръст.

Прохор се ядоса и изпусна въздух през ноздрите си. Да, той е сигурен, че би бил много по-щастлив с някоя ей такава проста като фасул, месеста жена.

— Молим заповядайте, поседнете — посочи миловидната Ана Инокентиевна креслото с пълната си бяла ръчичка.

А Инокентий Филатич извади от купичката с вода конската си челюст, извърна се към ъгъла, зина страшно и с напъване взе да натиква зъбите си на мястото им.

Но Прохор измънка нещо, нахлупи каскета си и закрачи с големи крачки към изхода.

Конят заподмята задник, побягна в тръс, понесе го, веждите на Прохор се раздалечиха, в очите му грейна съблазън: Питер, гуляи, свободен живот далеч от тая маниачка Нина.

В къщи го чакаха за доклад мистър Кук, освободеният Матвеев, механикът, двама десетника и началникът на електроцентралата.

— По дяволите докладите! От утре търсете за всичко инженер Протасов.

На бюрото му го чака телеграма от тъста.

„Заминавам Питер. Да се посъветвам с професор за пълнотата. Ще те чакам хотел «Мариински». Целувам теб, Нина, внучката. Баба й също ви праща много здраве. Работите слава богу вървят добре.

Яков Куприянов“

На другата заран Нина се цупеше. Но все пак на раздяла прекръсти Прохор, каза му:

— Докато си сам, бъди мъж, а не хлапак.

Инокентий Филатич с черно куфарче в ръката, придържайки с краищата на пръстите си издадените напред зъби, почтително се усмихваше и мърмореше:

— Тоист ще бъдем досущ като двама монаси.

След десетина дена в резиденция „Громово“ празнуваха откриването на църковно-енорийското училище, построено със средства на Нина. Трийсет и две момиченца и седемдесет момченца образуваха комплект учащи се. Момиченцата са с басмени тъмни роклички с бели пелеринки като пансионерки, момченцата с памучни панталони и куртки — всичко е ново, току-що облечено, шумоли и мирише на боя. Нина препоръча на децата да пазят униформите си, да ги обличат само за училище. Децата — с пръсти в устата — я слушаха усмихнати, по-смелите казаха:

— Хубаво, Нина Яковлевна, господарке, бъди спокойна, щом се върнем в къщи, ще ги съблечем.

Хитрушата Катя, любимката на Нина, се хвалеше на приятелките си.

— Мен от господарката не ме е страх, само от господаря ме е страх, той е караконджо. Когато го няма господаря, аз тичам по стаите с тяхната Верочка. Мама е готвачка у тях. Вчера ядохме господарска баница. Аз повръщах, щото преядох…

Всички се събраха в просторната зала на училището. Сред почетните гости са всички началства, дори и мистър Кук. Отсъствуваше само инженер Протасов — той изпрати на Нина бележка: болен бил. Иля Петрович Сохатих, страстен любител на всички видове тържества, дойде за молебена едва ли не пръв. Той е с колосана риза, с фрак и въпреки августовските горещини — с високи ловджийски валенки. Поклони се на господарката, наперено тракна токове като военен, пръв й подаде ръка и като посочи топлите си грамадни ботуши, каза с измъчен тенор:

— Извинявайте. Извънредно силен ревматизъм. Пардон!

Нина с интерес огледа комичната му фигура със затлъстяло коремче, силно прехапа устни и през целия молебен се смя на ум. Червеникавите навити с маша къдрици на контето падаха на полегатите му рамене, където по черното сукно се беше натрупал противен слой пърхот. Понеже никой не го беше предупредил за молебена, той от заранта се беше наял с чесън и от него смърдеше като от варен салам. Застаналият отначало зад него мистър Кук набърчи нос, прехапа устни и с погнуса се отмести настрана.

На първия ред — с изпъчен корем, с два медала и сабя — е приставът. Апоплектичният му къс врат се сливаше с раменете, на червения му тил имаше двойна гънка от тлъстини, иззад издутите му като възглавници бузи се подаваха буйните опашки на мустаците му. Зад него стояха двамата огромни жандарми — Пряткин и Оглядкин. Хитрата Наденка, силно пристегната в талията с корсет, ниско се поклони на Нина и като лекокрила фея грациозно заситни също напред, да застане до съпруга си.

Край Нина Яковлевна се въртеше един хубавец, инженер от съобщенията, Владислав Викентиевич Парчевски. Той на два пъти й подаде изтърваната кърпичка, поднесе й стол, хвърли килимчето под краката й, Нина усмихнато му благодареше с поглед. До Нина стои учителката Катерина Лвовна. Тя поглежда крадешком към вратата, чака някого, сигурно — Протасов. Но него го няма. Веждите на Кети се начумерват.

Когато началствата заеха местата си, пуснаха тълпата. Вратата запращя, хората нахлуха като каменна лавина в планината: с рев, шепот и писък — въздухът веднага се развали.

Започна тържественият молебен. Хорът пееше с въодушевление, но прекалено силно. Величественият отец Александър — с позлатен патрахил — поглеждаше крадешком диригента и клатеше глава. Но пийналият диригент, който бе успял да обърне по случай празника четири чашки перцовка, възприемаше обратно предупреждаващите жестове и всеки път, когато отчето погледнеше строго ревящия хор, даваше команда:

— Хайде сега! — Хорът изреваваше с цяло гърло, на децата им писваха ушите, пелеринките на момиченцата се разлюляваха.

Новопосветеният дякон, доскоро ковач при Громов, Ферапонт Дерябин, имаше неимоверен, но съвсем див бас. Той не бързаше да покаже гласа си докрай и провъзгласяваше ектениите с ниска октава, с трясък. Лицето му е тъмно, чорлите черни, плешивината бяла, носът пиянски, морав. Днес Ферапонт свещенодействува за пръв път. Групичката ковачи и чираци са дошли да слушат бившия си другар…

— Чувай го как реве… Пустият му Ферапонт! — възхитено си шепнеха те. — Гледай, гледай: кади!

Молебенът беше към края си. Въздухът в тая голяма стая вече не можеше да се диша. Отвориха прозорците. Пред училището се е струпала голяма тълпа. Чуваха се свирки, песни, глъчка, псувни. Някой се провикна под прозорците:

— Какво става, нас на трапезата ще ни поканят ли, ще ни почерпят ли с водка?

Стана нужда да затворят прозорците.

Отец Александър се изправи зад аналоя във величествената поза и се приготви да държи проповед. Стрина Ириния изхълца и започна да се промушва напред, за да чува по-добре уважаемия свещеник. Подире й, като се настъпваха по петите и бършеха носове с крайчетата на белите си забрадки, тръгнаха бабичките. Осемте баритона, двата баса и петимата тенори се запътиха вкупом към изхода — проповедта не ги интересуваше. По потните им лица се четеше решимост докрай да се борят с гласове с дякона. Предстоеше „многая лета“. Там щяха да му покажат те как се пее. Певците се вмъкнаха в стаичката на пазача и гаврътнаха за подсилване на гърлата си по две чашки водка.

— Ферапонт си е изгубил гласа в града, когато са го посвещавали — казваха те.

— Нищо подобно. Той, проклетникът, е хитър, пази си гласа за „многая лета“.

А в това време отец Александър ту картинно отмяташе цялото си тяло назад, ту се надвесваше през аналоя и се упражняваше в красноречие. Той спомена в проповедта си известното в края на миналия век Татевско селско училище на прочутия професор Рачински, обрисува идеалите, към които се е стремял този педагог, съобщи, че от неговото училище са излезли голям брой известни хора, между които и художникът Богданов-Белски.

— В училището е целият живот на народа, в училището е неговият дух и неговата светиня, в него е не само настоящето, но и бъдещето му, е казал покойният Рачински. Той се е старал да развива у децата дълбоко религиозно чувство, а след това да насажда в тях чувство за дълг и благожелателност, за приятелство и милозливост, а едновременно с това да развива у тях твърдост, издръжливост и самообладание.

Стрина Ириния и бабичките не разбраха от проповедта нито дума, но все пак от приличие зарониха сълзи. Нина слушаше с едно ухо — дразнеха я виковете на улицата. Кети благоговейно се секнеше тихичко в напарфюмираната си носна кърпичка. Приставът се пулеше и пухтеше. Мистър Кук преглъщаше слюнките си и опипваше в джоба си кибрита и пурата. А отец Александър не млъкваше.

Но ето че тълпата пред входа изведнъж взе да извръща: петимата тенори, двамата баси и осемте баритона се бутаха като глигани обратно към клироса. Веднага се разсмърдя на домашна водка. Басите погледнаха дякона, дяконът тях, басите се окашляха предизвикателно, окашля се и дяконът.

И ето — „многая лета“. Всички трепнаха, наостриха уши. Чираците и ковачите високо се окашляха.

Свещеникът се обърна към народа, вдигна високо пред себе си позлатения кръст, замря в очакване. Дяконът застана с лице към него. Между тях имаше само един широк свещник, набучен със запалени свещи.

Дяконът отметна леко глава назад, размърда рамене и започна „многая лета“ на целия царствуващ дом. Хорът ревна дружно и свирепо. Отец Александър благославяше богомолците с кръста на три страни.

Дяконът още повече отметна глава, престъпи на десния си крак, пак размърда рамене и като издигна гласа си с два тона, зарева „многая лета“ на правителствуващия синклит, на военачалниците, градоначалниците и на цялото христолюбиво войнство. Заглушавайки дебелия рев, хорът поде с напъване и силно. Отец Александър пак взе да благославя присъствуващите с кръста. Дяконът със затаена злоба погледна към клироса. Целият хор му отвърна с нахален, горд от победата поглед.

Очите, вратът и цялото лице на дякона се наляха с кръв, той отстъпи една крачка, изпъчи корем, повдигна рамене и нарушавайки от разсеяност правилата на благолепното поведение, подпря юмруци на кръста.

— На строителката на тоя д-о-ом, на болярката Нина Яковлевна Гро-о-о-омова… — страшно зарева той като двайсет лъва и пламъчетата на многобройните свещи също като жълти цветя, духнати от вятър, трепнаха и се наведоха на една страна. Дяконът се надигна на пръсти, целият се затресе от напъване и ужасната му уста зина като смъртоносното дуло на огромен топ. Думите изхвърчаха от огнедишащите му гърди като лава. — И на всички православни христия-а-аани!… Мно-о-о-гая!! Ле-е-е-та-а-а!!!

При възгласа „многая“ — всички свещи до една отчаяно припламнаха и угаснаха едновременно. А последната дума екна като гръмотевица. Стъклата с черчеветата задрънчаха. Дяконът замахна с лакти, изпусна всичкия въздух от дробовете си и отведнъж стана по-нисък и по-слаб. Оглушалата тълпа, скована от учуден страх, отвори уста. Две дечица по ризки се пльоснаха на пода с меките си дупенца и се разплакаха. Мистър Кук затули уши с длани и приклекна. На клироса хорът в отговор ревеше многогласно „многая лета“, ала никой не го чу — всички стояха като парализирани, бяха оглушали. Яростният бас на дякона беше разтърсил въздуха и извън стените на училището: цялата тълпа се стече под прозорците, захлопа на заключената врата, завика:

— Пуснете ни да послушаме! Ей, стопани!…

Отец Александър едва сега дойде на себе си; загледан с мистичен трепет в живия, по някакво чудо не умрял от разрив на сърцето дякон, той съвсем се беше заплеснал и затова с неподобаваща му припряност започна да благославя хората с кръста. Пръв целуна кръста дяконът. Свещеникът му прошепна:

— Феноменално! В Исакиевската катедрала, в столицата ти е мястото, Ферапонт. Благодаря ти!

Подир дякона започнаха да се приближават към кръста всички големци.

От клироса поведоха под ръце към болницата главния бас, сипаничавия мазач Абрам Бухов. По време на „многая лета“ той се престара и така настървено зина, че долното му чене се откачи, а в гърлото му нещо изпука. Устата му остана широко отворена и не можеше да се събере. От изпулените му очи течаха сълзи. Той се напъваше да каже „за вярата пострадах, братя“, ала вместо думи излизаше само животинско мучене.

Големците се запътиха на закуска в дома на господарката. Огромният дякон Ферапонт в центъра — с цяла глава по-висок от всички — се клатушкаше като мечок. Неизстиналото му от напрежението лице е бакъреночервено, дясното му око е полузатворено; широката като на щука уста е странно изкривена.

През готовата за скандал работническа улица важните гости вървяха безмълвно, припряно… Няколко любопитни чираци и ковачи изпревариха гостите, за да се поклонят почтително на дякона. Дяконът по военному допря два пръста до широкополата си шапка и дебело се окашля: „Ка-хъ!“ Ковачите свиха в пряката уличка, чираците се върнаха, пак смъкнаха каскетите си и пак се поклониха на дякона. „К-ха!“ — изкашля се дяконът и плю.

На стъпалата посрещаше гостите чевръстата камериерка Настя.

А там, край училището, зяпачите още очакваха обед и черпня. Поне нещичко, барем по една чашка, ама не! Зяпачите мрънкаха.

Щом Прохор замина за Питер, Филка Шкворен излезе от релсите. Половината от „свитата“ буца злато той тайно продаде на Наденка, другата половина — на Инокентий Филатич. Той е с червена атлазена рубашка, с жълти копринени бездънни гащи, с лачени ботуши, на главата си е наложил три шапки една върху друга; сламена, сива и филцова черна. Под очите му има отоци: по-големият е синкавозеленикав, по-малкият — кървав.

— Громови! Князе, царе — вдигаше той врява. — Свиди ли ви се да почерпите народа с водка? Ей, дребни риби, нищожества, тръгвайте с мен!

Той мъкнеше подире си по прашния път двайсетметрово въже, по него бяха навързани безброй шишенца от по сто, сто и петдесет и триста грама водка.

— Трийсет и седем литра са, точно до грам. Хайде с мен на хлад! Мезе донесете, сирене, шунка! Аз обичам хората…

Дрънчащата чудесия святка на слънцето със стъклените си люспи, трополи и се гъне като невиждан дракон. Тълпа възрастни и деца с угоднически смях и подвиквания весело вървят в крак с пияния Филка Шкворен.

— Кръвопийци! — разтърсва каторжникът юмруци и белите му кожени ръкавици пращят по шевовете. — Кой се трепе, за да трупат те пари? Ние. Тъй ли е, дрипльовци, или не е тъй?

— Тъй е, Филип Самсонич, правилно — преглъща лиги и фъфли тълпата.

— Не си познал, Громов! — заплашва пияният. — Да не мислиш, че ми е жал за парите? Аз живота си не жаля, а парите — пфу! — Той дръпна новия си златен часовник, тръшна го о земята и яростно го направи на парчета с ток. — На̀, на̀…

Тълпата ахна, падна в праха и около часовника започна бой.

— Стойте, глупчовци! Всичко ще стане наше, всичко! Да ми хвръкне главата, ако не е тъй… — крещеше Филка Шкворен.

12

За да направи икономия, Инокентий Филатич през цял Сибир пътува в трета класа и цяла седмица пи като побъркан с един земляк, търговец на кожи. А Прохор пиянствуваше със съседа си по купе, московския търговец Скоробогатов. В Москва търговеца го изведоха под ръце двама негови продавачи и го качиха на файтон, а Прохор покани в двуместното си купе Инокентий Филатич. От неспирното пиене старецът беше се подул и беше престанал да познава хората. Дори нещо повече: започна да взема всички непознати за близки приятели. Това помрачаване на ума се прояви за пръв път в Перм. Той беше си пийнал в бюфета, влезе във вагона:

— О-о-о! Васил Иванич!… Вася! Миличък… — и се втурна с разперени ръце към една гушава попадия, която бе тръгнала да й правят операция в Москва.

И сега, в купето, пак: гледа-гледа Прохор, неочаквано смъкна каскета от побелялата си глава, събра китките на ръцете си една върху друга с дланите нагоре и с благоговение се наведе към Прохор:

— Благослови ме, преосвещени владико…

Прохор се усмихна, каза: „Сега“ и подаде на откачилия старец чашка коняк.

— Господи помилуй, господи помилуй! — уплашено взе да се кръсти старецът, но все пак изпи коняка. — Гледай каква беля стана, Прошенка. — Той подъвка лимон и го изплю. — Взе да ми хлопа дъската. Главата ми бучи. В очите ми някакви златни червейчета шават. Загазих, загазих! — въздъхна старецът и си легна.

Тъй прехвръкна нощта. Към обед на вратата се почука:

— Господа пътници, пригответе се! След половин час влакът пристига в Санкт-Петербург.

В това време гостите на Нина Яковлевна се настаняваха на апетитната трапеза. На най-почетното място е дякон Ферапонт. Впрочем в приготвеното за отец Александър кресло дяконът седна без покана, пръв. Той обиколи масата с поглед на бик — пиенето беше много, от баниците се вдигаше ароматна пара — и бръкна в джоба си да извади пунгията и лулата. Но бдителната ръка на свещеника задържа неговата космата ръка.

— Ка-хъ! — недоволно, по цигански се окашля дяконът и празните високи чашки от виенско стъкло затрепераха и зазвъняха.

В ръцете си Инокентий Филатич стиска черното куфарче, в устата — конските зъби. Представителният Прохор — палтото разкопчано, шапката килната на тила — вървеше отпред, а след него трима носачи: двама носеха куфарите, третият — бастуна му.

А пък Инокентий Филатич в ситен тръс се завтече към главния кондуктор с побелели страшни мустаци. Той отстъпи една-две крачки, учудено опули очи, а Инокентий Филатич захвърли куфарчето си и радостно прегърна железничаря като стар приятел.

— Миличък! Васил Иванович… Вася! — И захапа с конските си зъби връхчето на носа му, ама толкова силно, че челюстта му изчатка и падна на пода, а от носа на потърпевшия върху страшните му мустаци рукна струйка кръв.

Жандарми, протокол, „кои сте, документите и адресът ви?“ Прохор даде рушвет на когото трябваше и ето ги в хотел „Мариински“.

Мезета, пиене, тостове, след тостовете пак тостове, дяконът три пъти излиза с циганската си лула в коридора да пуши на воля. Хубавецът Владислав Викентиевич Парчевски стана с кристална чаша в бялата си изнежена ръка. Той е с изящни маниери и стройна фигура; гладкото му чело, изгърбеният нос и сините очи са надменни, а бръснатите му устни и брадичка са меко-женствени, готови за усмивка. Прохор Громов не можеше да го търпи, но инженер Парчевски е племенник на губернатора и дойде при Громов с любезно-настойчиво писмо от негово превъзходителство чичо си.

— Господа! — с поглед на полубог обходи той доста натоварилите се с ядене и пиене гости. — Аз съм ходил в Англия, която е прочута със…

— Свинете си… — подсказа му дошлият към края на закуската Протасов.

— Пардон, пардон… — Инженер Парчевски меко се усмихна само с устни и твърдо бодна Протасов с поглед, полупочтително се полупоклони към него. — И тъй, господа, аз съм ходил в Англия, която е прочута с розите си, и съм ходил и в Холандия, която е прочута…

— Аз знам с какво — прихна да се смее дяконът.

— Пардон… която е прочута с лалетата си. Ъъъъ… Ъъъ… И ето че сега… така да се каже… въртележката на щастието ме запрати в студения Сибир. И какво виждам тук?… Виждам една роза и едно лале… — С лек жест на изнежената си ръка той посочи Нина и Катерина Лвовна. — Да, да… Ъъъ… ъ… И роза, и лале. Но тук те са по-разкошни, по-богати, отколкото в Холандия и Англия…

— Оставете ботаниката на мира! — Подигравателно присви очи Протасов и пенснето му падна.

— Пардон… Моля ви се, моля ви се… ъъъ… ъъъ…

— Стига си ъкъл — измърмори дяконът. — А като не ти идва на ум, седни си! — Той каза това шепнешката, но се чу много добре.

— И така — възкликна Парчевски, — аз високо вдигам чаша за скъпоценното здраве на сибирската роза, на щедрата дарителка на средствата за училището пани Нина Яковлевна и за сибирското лале — за труженичката на това училище, очарователната пани Екатерина Лвовна. Ура! — Той се завтече към дамите, падна на коляно и с грациозността на потомствен шляхтич млясна благосклонно подадените му ръчички.

Гостите се заблъскаха към стопанката, за да се чукнат с нея, викаха „ура“. Дякон Ферапонт седеше мрачно и си човъркаше зъбите с вилица: отец Александър, който беше оглушал и с двете уши, най-строго му забрани да вика „ура“ и да вдига тостове.

— Отче Александре — боботеше дяконът. — Хайде, разреши ми да изрева поне „многая лета“ на тоя дом… С една четвърт от гласа си.

— Не бива, не бива.

С идването на Протасов се завърза общ разговор. Кети час по час се гледаше в малкото си огледалце. Приставът беше си разкопчал мундира и сумтеше. Мистър Кук седеше в горделива поза.

Отец Александър оправи расото си от виолетова коприна и започна да излага възгледите си за църковно-енорийското училище. Нина съчувствено го подкрепяше. Въпреки че рискуваше да изпадне в немилост пред Нина, инженер Протасов противоречеше на отчето. Мистър Кук засега пазеше неутралитет Владислав Парчевски се замеряше с хлебни топчета с Кети, но даваше ухо на разговорите.

— Вие сте волнодумец — каза свещеникът по адрес на Протасов. — Волтерианството може да е уместно тук, но е съвсем недопустимо сред дечицата, сред тия невинни души и… тежко на изкусителите!

— Аз бих казал: не на изкусителите, а на децата — облегна се назад инженер Протасов. — Какви хора се каните да подготвяте? Попове и монаси ли? Училището трябва да дава трудови навици.

Отец Александър намести с нервна ръка кръста на гърдите си и присви към Протасов своите проницателни очички изпод рижите вежди.

— Извинявайте… Аз лично съм посещавал селското училище на професор Рачински — разпалено заговори свещеникът. — И какво видях там? Там навсякъде цари трудова дисциплина. Ще я има и при нас. Децата работят там в собствена зеленчукова градина, имат си и своя овощна градина, свой пчелин. Имат работилници. Покрай общообразователната програма професорът ги запознава и с естествените науки, с историята.

— А свещеникът разгромява неговите естествени науки и кара децата да вярват в приказката, че Ева е създадена от Адамовото ребро? Така ли е? — усмихна се инженер Протасов.

— А че какво? — Надигна се свещеникът. — Да не би да искате да внушавате на децата вашите приказки за това, че човекът е произлязъл от маймуната? По Дарвин?

— О не, не! — И мистър Кук се закани с показалец в пространството.

— Нито аз, нито още по-малко Дарвин твърди това — каза Протасов. — Мнението, че човекът е произлязъл от маймуната, е мнение вулгарно, измислица на полуграмотни хора. Дарвин казва, че човекът и маймуната са произлезли от общи прадеди.

— О не, о не! — Разпалено викна мистър Кук, застана в позата на боен петел и се помести заедно със стола си към Протасов. — Това е най-голяма лъжа!…

— Аз впрочем изобщо нямам намерение да отричам науката. Искам само да кажа — смирено наведе очи свещеникът, — че детето не може веднага да тръгне към върха на планината: преди туй то първо трябва да проходи. Така е и с нашето училище.

Протасов ядосано си гризеше ноктите. В спора със свещеника за него беше трудно да не прекрачи границите на коректния тон и той рискуваше да си навреди, като каже на тоя изкусен богослов някоя и друга дръзка дума. О, ако не бяха тук Нина и Парчевски.

Отец дяконът в залисията изля в устата си една малка чашка ликьор и поиска да я глътне, ала не можа: всичкият ликьор се просмука в езика и венците му като в сух пясък. Тогава дяконът си наля половин водна чаша коняк, но ръката на свещеника отстрани това питие. Дяконът клюмна и задряма.

— Да, да! — с лиричен тенор възкликна Владислав Парчевски и очите му бляснаха към Протасов. — На всички отдавна е известно, че любезният Андрей Андреич не вярва в нищо друго, освен в… революцията. За него еволюция не съществува.

— Зависи — намръщи се Протасов и хвана със сребърната лъжичка една гъбка. — В случая с произхода на човека аз вярвам именно в еволюцията.

— А изобщо, а изобщо? — разпали се и заподскача на стола си Владислав Парчевски.

— Вие ли се интересувате от това? — И Протасов престана да дъвче гъбката. За миг той се замисли: „Струва ли си да влизам в рискован спор с тоя лекомислен човек?“ И въпреки това каза: — Революцията е онази еволюция, която пламва мигновено, за да свърши за една-две години работата, която иначе би отнела стотици години. Поне така мислят либералните историци.

— Ха-ха… Благодаря ви за обяснението. Но методът, методът?! Кръв, насилие? Нали тъй?

— О не, о не… — лениво и дълбокомислено провлече пийналият мистър Кук, но като забеляза, че Нина го гледа, изведнъж се стегна целият и стисна устните си в права линия.

Протасов подхвана още една гъбка и за да разпали още повече нетърпението на Парчевски, му отговори, без да бърза:

— Революцията е хирургическа операция. Да, в нея има кръв. Да, признавам, има насилие. Но насилието и кръвта са от полза за организма като цяло.

— Това, извинявам се, представлява намеса в съдбините на света — повиши глас отец Александър. — Но светът се намира под божието водителство.

— Да-да, да-да! — Устните на мистър Кук бяха войнствено издадени и очите му приличаха на два куршума. — И на какво основание по-бързо да се ускоряват събития? Какъв е смисълът — сега, когато човечеството ще стигне до това без кръв, без катастрофи след сто години?

— Именно! — звънна Парчевски и лицето му се разцепи на две — устните му се усмихваха мило, а очите станаха зли. — Тикаме нашите човешки мащаби в колелото на историята. Какво са сто, двеста, триста години? Миг, не повече. Ъъъ… ъъъ… А ние сме се разбързали нанякъде и бързаме, бързаме. Абсурд!

Той се понадигна, седна и почука с цигарето си по сребърната табакера.

— Историята се прави от хора — спокойно каза Протасов. — А хората естествено имат човешки мащаби. На човек му се пада да живее, да речем, шейсет години. Затова е съвсем обяснимо, че всеки неравнодушен човек ще очаква правдата на земята да настъпи сега, а не след двеста години. Значи?…

— Значи, вие сте за революцията? — Наостри уши Парчевски.

— Позволете ми да не ви отговоря на този въпрос. Аз мога да се съгласявам и да не се съгласявам с революционните идеи. Но аз разбирам психологията на хората, които очакват политическата катастрофа.

— Разбрах ви — с някакъв неприятен, скрит смисъл произнесе Владислав Парчевски.

Още тоя ден той изпрати на чичо си — губернатора — писмо. При описанието на откриването на училището и на общите порядки в предприятията на Прохор Петрович той даде много сполучлива характеристика на Протасов, на свещеника, на Кук, както и на назначените на работа политически заточеници и изрази учудването си, че тук до ден-днешен не съществува правилен политически надзор начело с жандармски офицер.

След обед Нина Яковлевна заедно с отец Александър, Кети и учителя Трубин се зае с изработването на програмата за преподаване в училището. Съвещанието на педагозите продължи до късно вечерта…

А вечерта цялата троица заедно с Яков Назарич отиде с файтони на баня — да изгонят от себе си винените пари. Тържествено си обещаха да не пиянствуват за щяло и нещяло. Да отдели всеки една седмица за работите си, а после… ще видят.

И тримата зверски се шибаха с брезовите метлички, а след банята пак се напиха като скотове в един файтонджийски трактир. Старецът пак престана да познава хората.

На другата заран Прохор го заведе при психиатър. Лекарят подробно разпита фъфлещия Инокентий Филатич за симптомите на болестта, проучи прадедите му до седмо коляно, поклати глава, посумтя и каза:

— Затворете си очите. — После натисна и двете му очи с палци. — Извъртете очните си ябълки наляво. Какво виждате?

— И аз не мога да разбера опашчици ли се въртят или змийчета плават.

— Какви са на цвят?

— Май че са белички.

— А жълти няма ли?

— Опазил ме господ!

— Е, туй още се ядва. Недейте пи водка. Ето ви един сироп. Вечер на лягане можете да изпивате по две чашки коняк. Разбрахте ли? Тъй. След една седмица пак елате.

В хотела ги чакаше главният кондуктор Храпов. За оскърблението чрез действие той поиска от извършителя три хиляди, инак щял да го даде под съд. А Инокентий Филатич му предложи сто рубли. Храпов размърда застрашително мустаци и си отиде.

Той започна да прави досадни посещения всеки ден, ту рано сутрин, ту късно вечер. Носът му е налепен с лейкопласт и бинтован. На втория ден, макар че продължаваше да плаши жертвата си, той все пак смъкна цената на две хиляди и осемстотин. А Инокентий Филатич му обеща сто и двайсет. На третия ден, понеже беше надушил, че сибирците са богати хора, главният кондуктор беше твърдо убеден, че ще си постигне целта, стига да подходи както трябва към търговеца. И ето че сега той унижено го умоляваше със скръстени на гърдите ръце:

— Ваше степенство, господин търговец! Вземете под внимание носа ми и фигурата ми. По мустаци и по осанка аз съм най-малкото генерал. Честно служа на негово величество от трийсет и три години. И изведнъж такава обида — с фалшиви зъби да ми захапят носа! Поради що страдам невинно? Съжалете ме, ваша милост! Имам жена, деца, тъща ми е с изсъхнала ръка. Проявете милосърдие! Не ви искам много, повярвайте ми, малко ви искам. Някой нахалник щеше да ви оскубе пет хиляди. Честна дума! А аз днес смятам да ви поискам само две хиляди и шестстотин рубли. Не е скъпо, повярвайте ми. Това няма да ви разори…

— Сто четирийсет и пет. Стигат ти.

— Недейте така, недейте така… Братовчед ми има страшна херния, неизлечима, налага се да му помагам с пари… Проявете милосърдие! Хайде, от мен да мине, две хиляди и петстотин.

— Сто и петдесет рубли и нито грош повече. Чудо голямо — един нос! Колко струва един нос? За две хиляди и петстотин ще ти дам цялата глава да ми изгризеш. На, на, гризи.

— В такъв случай довиждане, ваша чест. До скоро виждане при мировия съдия.

Скоро старецът получи призовка в съда. Прохор му изписа чек за две хиляди и петстотин.

— На. Запуши с тях устата на онзи кучи син, щом ти е жал за твоите пари.

— Прошенка, гълъбче!… Спасителю мой — фъфлеше зарадваният старец и прегръщаше благодетеля си.

Вечерта Прохор Петрович получи от стареца писмо.

„Драги ми Прошенка. Не ми се вдигна ръката да дам на онзи мръсник твоя подарък. Предлагах му триста, четиристотин, петстотин, седемстотин и шейсет рубли. Но той, подстрекаван от седналия до него аблакатин, обладан от злоба, отказа да се помирим. Тогава започна съдът. Аз се разкаях, казах: «Извинявайте, пиян бях». Осъдиха ме да излежа две седмици. Когато излизах от залата на съда, показах на главния кондуктор Храпов, на тоя глупак, пръст. Той погледна пръста, хвана се за побелялата си глупашка глава и като видя, че е направил глупост, като се е лишил от каквито и да било пари от мен, ме изпсува и веднага след туй падна в безсъзнание, защото се изтърси от стола си в припадък. Аз наех за рубла и седемдесет и пет копейки файтон и заминах за затвора. Нека бъде божията воля.“

— Пустият му Инокентий Филатич. Това е в неговия стил. Ха-ха! — разсмя се Яков Назарич. — И без него ще минем. Ти утре кога трябва да си при министъра?

— Точно в дванайсет.

Пета част

1

В Петербург Прохор Петрович можа да свърши много работи. Ходи в грамадния машиностроителен завод, дето по одобрени от Протасов чертежи поръча за своята електроцентрала турбина от пет хиляди киловата, ходи в минния департамент, за да се посъветва за изписване от Америка на драга за златните находища. Най-после намери поручик Приперентиев, на когото беше преминал по наследство от брат му златоносният, ограден в тайгата участък.

Поручик Приперентиев живееше в две стаи на Моховая, у една немкиня; влизаше се през кухнята. Мърлявият, със сънливо лице ординарец, който чоплеше носа си, не разбра веднага какво иска посетителят от него. Прохор му даде две рубли — ординарецът мигновено проумя и хукна да доложи на господаря си.

Поручикът прие Прохор в задимена, вмирисана на кисело стая. Имаше подпухнало лице, черни мустаци, шкембе и плешивина не според чина. И поручикът не разбра веднага целта на визитата на Прохор и най-сетне, като си изясни някои неща, рече:

— Ни-ко-га… Аз подавам оставка. Впрочем… по дяволите!… Какво пък… Май че имам водянка, май че имам разширено сърце… С една дума, разбирате ли? Да. Подавам оставка и сам отивам в тайгата, в находището…

За Прохор беше очевидно, че поручикът е слисан от неговото появяване, че поручикът отдавна е забравил находището и сега нарочно мънка и измисля разни глупости.

— За експлоатирането на участъка е нужен голям капитал. Вие имате ли го? — постави му ребром въпроса Прохор.

Поручик Приперентиев се хвана за челото, дръпна се назад и седна.

— Моля, да поседнем. По отношение на капиталите — как да ви кажа?… И да, и не… Впрочем по-скоро — да. Ще се женя… Годеницата ми има прилично състояние… Сидоренко! Кафе…

Поручикът свъси вежди, нацупи устни и с независим вид почна да пълни лулата си.

— Впрочем… Знаете ли какво? Пийте си кафето. Пура искате ли? Впрочем… пури нямам… Това магаре, ординарецът. Пфу!… Знаете ли какво? Я елате довечера у дома да изиграем един банчок[1]. В щастието вярвате ли, в звездата? Аха! Можете да спечелите участъка на карти. Аз го оценявам на сто хиляди.

— Бих могъл да ви предложа хиляда…

— Какво? Как?! — поручикът облещи хитрите си, малко нахални очи и се просълзи.

— Хиляда — рече хладнокръвно Прохор, като отмести настрана чашката с кафето. — Всъщност вие сте загубили всички права върху него… Не е експлоатиран около двадесет години, минала е давност. Но не ми се почват разправии в департамента за арендуване, бих желал да се разберем двамата… От ръка в ръка…

— Впрочем… Кой участък? За какъв участък благоволявате да говорите?

— Как — за какъв? Ами че в тайгата, златоносния…

— Аха, за него! — развика се басово поручикът и завъртя глава. — Седемдесет и пет хиляди… Ха-ха… Ами че на мене ми даваха за него миналата година двеста хиляди… Ама аз имах пари и не се заинтересувах…

— Кой ви е давал?

— Златопромишленикът Пупков, Пьотр Семьонович.

— Няма такъв…

— Нещо подобно, разбирате ли: Пупков, Носков, Хвостов… Знаете, един такъв с брадичка. И така, седемдесет и пет хиляди…

— Хиляда…

— Не обичам шегите. Впрочем ще се посъветвам с някои и други хора. Обадете се утре на тридесет и девет шестдесет и четири. Адио… Трябва да вървя в полка… Ей, Сидоренко!…

Прохор, разбира се, не се обади по телефона и не се видя повече с поручика. А Яков Назарич, след като почерпи Сидоренко в кръчмата с водка, бира и пържени яйца с шунка, научи от него каквото му беше нужно. Господарят е прахосник, комарджия, пияница, понякога има много пари, но в повечето случаи кара с дребни парични заеми: ту от хазайката Емилия Карловна, ту от нещастния ординарец Сидоренко. Преди известно време господарят лежал в казармения арест, неотдавна комарджии били господаря със свещник по главата, а на другия ден господарят пребил от бой съвсем невинния ординарец. Можел да се оплаче на началството, но от него да мине.

Като разказваше тези неща, пийналият Сидоренко горчиво плачеше.

И точно в дванадесет Прохор Петрович беше в приемната на помощник-министъра. С нов фрак, с цилиндър в ръка, леко напудрен, с мустаци и брадичка, докарани в „културен вид“, той стоеше в приемната и се любуваше на себе си в широкото огледало над мраморната камина.

— Негово превъзходителство ви очаква.

С високо вдигната глава Прохор влезе в просторния, постлан с малинов килим кабинет. Седналото зад черната дъбова маса румено старче, с цивилен сюртук, с ордена „Владимир“ на шията, му посочи кресло. Прохор се поклони, седна. Старчето го стрелна с опитно око, подръпна боядисаната си брадичка и свали очилата си.

— Приех ви веднага, защото зная кой сте. Говорете.

Прохор изложи работата устно и подаде докладна записка.

— Аха — рече старчето и меко се усмихна. — Добре, добре… Наминете след два-три дни… Впрочем след една седмица. Нали не бързате? И така, след една седмица, точно в четири часа… — И той си отбеляза в календара.

Прохор стана. Старецът му протегна суха, покрита с рижи косъмчета ръка. Прохор каза:

— Мога ли да се надявам, ваше превъзходителство, че молбата ми ще бъде удовлетворена?

— Хм… Затруднен съм да отговоря веднага. Работата е доста неясна. Знаете, тези военни. Този ваш, как го казахте… Запиралски…

— Приперентиев, ваше превъзходителство.

— Да, да… Приперентиев… Тъй… — Руменото старче се усмихна широко, като показа равни, блестящи като бисер изкуствени зъби. — Ще предам вашата докладна на старши юрисконсулта за мнение, той е вещ по тия работи. Да се надяваме, млади човече. Да се надяваме.

Точно след една седмица, в четири часа, Прохор отново беше при помощник-министъра. Този път старецът беше с вицмундир, със звезда, поради това при срещата се държеше с подобаваща важност.

— Заповядайте. Ах, да. Седнете — каза сухо и надменно той. — Вие, струва ми се… Вие, струва ми се… По повод…

— По повод прехвърлянето на златоносния участък от поручик Приперентиев на мен, ваше превъзходителство.

— Да, да… Прекрасно си спомням. Толкова работа, толкова грижи. Безкрайни заседания, комитети, съвещания… Можеш да полудееш… — Той произнесе това на един дъх, като се мръщеше страдалчески и тръскаше глава. — По вашата работа, уважаеми господине, се правят някои справки. Тук в столицата подобни работи се вършат твърде, твърде бавно… Море от книжа, море от доклади… Загиваме, загиваме! Елате след седмица. Но, предупреждавам ви: не си правете розови илюзии — поручик Приперентиев е подал насрещна молба… А вие голямо предприятие ли имате там, във вашия край?

— Според нашите места — солидно…

— Оборотен капитал?

— Десетина-дванадесет милиона, ваше превъзходителство.

Сановникът изведнъж вдигна рамене, проточи шия и бързо обърна лице към Прохор, който седеше отляво.

— О! — възкликна насърчително той и цялото му величие се стопи. — Похвално. Много, мно-ого похвално, уважаеми господине. И така… — Той стана бързо и угоднически стисна ръката на Прохор.

Представителният, цял в златни ширити портиер запита Прохор, докато държеше палтото му!

— Как вървят, ваша милост, работите, осмелявам се да се поинтересувам?

— Лошо — изръмжа Прохор и си спомни някогашния съвет на Инокентий Филатич: „Портиерът ще те научи или лакеят, дръж се за него.“ Широкобрадият, побелял портиер, който с везаната си ливрея приличаше на поп спатия, преценяваше с опитно око какви капитали има господинът. Прохор му пъхна двадесет и пет рублева банкнота и тръгна бавно към изхода. Портиерът го изпревари, отвори му вратата и като му се покланяше ниско, замърмори:

— Премного, премного съм ви благодарен, ваша милост. И… позволете да ви кажа… В чакалнята е неудобничко, народ. Един съвет от мен, в случай че не върви или има някакво забавяне, действувайте чрез женската, с извинение, част… Тоест… Вие сами отлично разбирате: любовен блезир, благородни амури. Да… Например така. Например негово превъзходителство е акредитиран у мадам Замойска.

— Графинята?! — изуми се Прохор и сърцето му се сви. Пред очите му бързо се мярнаха: Нижни Новгород, панаирът, зеленият склон на крепостта, шайката крадци. — Замойска? Графинята?

— Почти. Баронеса е… И благоволете да си запишете нейното адресче.

През това време Инокентий Филатич доизлежаваше затвора си. Без него Прохор скучаеше. Яков Назарич потъна изцяло в работата си, него за греховни дела не го закачай. А оня весел старичок е фантазьор, с него току-виж направили заедно някое леко безобразие. Да, жалко… И кой го караше, дяволът беззъб, на порядъчните хора носовете да хапе…

Сутринта почукаха на вратата на стаята. Влезе един дългун с униформа от ведомството на затворите. Бича, изкривена мутра. Не се разбра усмихна ли се, или се намръщи да кихне и подаде един розов плик с мазни петна:

— Писмо! От прочутия сибирски златопромишленик Инокентий Филатич Груздев и синове.

— Той има дъщеря вдовица. Пък и няма такъв златопромишленик. Какво иска?

— Благоволете да прочетете.

„Мили Прошенка. Прости за бога. Твоите парички — двете хиляди и половина, пропихме в затвора всички заедно. Инак — скука. Краката ми отекоха и лицето ми отече, ама чуждите хора все пак познавам, не ги бъркам. В петък донеси, моля те, някакви дрехи по мой ръст и ботуши. И каква да е фуражчица. А моето всичко е пропито, някое откраднаха, седя с рестански дрехи, въшки ме ядат“.

— Какво, в петък излиза? — запита Прохор, като предаваше писмото на Яков Назарич.

— Тъй вярно… — рече дългунът, застанал мирно и придържайки с ръка шапката си.

— Весел старец, а?

— Много дори… Че то и помощник-началникът на затвора, дето е помощник-началник, и той се напива като пън всеки божи ден по два пъти. И надзирателите пият, и цялата килия пие.

Прохор му даде три рубли и го освободи. Яков Назарич се смееше високо.

В деня, когато старецът излезе от затвора, във вечерния вестник „Биржевка“[2] беше напечатан клюкарският фейлетон „Веселият затвор“. Описвайки талантливо пиянската вакханалия в един от петербургските затвори, авторът на фейлетона искаше незабавно разследване на тази нечувана работа и назидателно наказание на виновните, начело с началника на затвора и героя на „всемирното пиянство“ сибиреца И. Ф. Груздев, хвърлен в тъмницата, задето беше ухапал носа на главния кондуктор Храпов.

Освободеният Инокентий Филатич закупи около сто екземпляра от вестника и ги разпрати на всички познати със залепен под фейлетона надпис: „За спомен от Петербург“.

Инокентий Филатич се чувствуваше на седмото небе. Той ходеше из Питер с вид на световно известен герой, усмихваше се на всички, заглеждаше ги в очите, сякаш искаше да каже: „Четохте ли? Инокентий Груздев — това съм аз“.

[1] Хазартна игра на карти. ↑

[2] В. „Биржевые ведомости“, излизал в Петербург преди революцията. ↑

2

— А не желаете ли, мадам, да се разходите?

— Защо не… С вас винаги ми е приятно. Вие сте вечно зает, човек не може да се добере до вас.

С бяла домашна роба, изцапана с прясна пръст, Нина чоплеше нещо в градината.

— Какво? Селекционни опити, хибриди, американски фокуси? — приседна до нея на пейката Андрей Андреевич Протасов.

— Да. Вижте какъв чуден кактус… Съвсем без бодли. Чудо ли е това, или не? Къде сте виждали кактуси без бодли?… Кажете, а?

— А каква е разликата — с бодли ли е този боклук или без бодли? Трева — не е човек.

— Първо, това не е трева. И, второ…

— И, второ, много съжалявам, че у вас, във вашия характер няма нито един бодил. А не би било лошо…

— Защо?

— Поне за това — силно, до кръв да бодете. Например… Кого ли? Ами вашият съпруг например… Извинете ме… Заради неговата безпринципност… Заради неговата, бих казал… вие сама знаете за какво…

Нина се изправи, хвърли желязната лопатка и старите й работни обуща разтвориха носове встрани.

— Но как, как?! — разпалено, с болка извика тя. — Ах, да беше кактус, жасмин, ябълка!… Тогава би могъл да се присади, да се облагороди… Но за съжаление той е човек. И при това какъв: камък, стомана!

— Вие ме питате — как? Хм. — Протасов се усмихна и зачовърка смутено земята с бастунчето си. — Важно е във вашето съзнание да узрее мисълта да противопоставяте на силата сила, на убежденията контраубеждения. А как именно — тоест въпросът за тактиката?… Хм… Извинете, аз нямам право да се намесвам в това… Тук някак сама трябва да се справите, с вашия ум и сърце.

Погледите им се срещнаха и бързо се разминаха. Нина каза с въздишка:

— Елате да ви покажа моите успехи.

Тръгнаха по пътечката. Инженер Протасов вяло и отпуснато, Нина — със стегната, бърза стъпка. Подминаха две гипсови статуи на Аполон и Венера с отчупени носове, заобиколиха издигащата се на едно хълмче китайска, обвита с дива лоза беседка и се озоваха в голяма овощна градина, оградена с висок стобор и с кула за пазача. Дълги, равни лехи, засадени с малини и къпини, и редици млади плодни дръвчета.

— Де се е видяло в нашия студен край да растат ябълки, вишни, сливи?… Ето ги! Откъснете си, опитайте ги. А ето ви малина колкото орех, ето ви узряваща къпина. Специален сорт. Много, много съм благодарна на мистър Кук.

— Всъщност не на него, а на Лютър Бърбенк. Така е, струва ми се?

— Да, главно, разбира се, и на него — на този знахар, на този „стихиен дарвинист“, както го наричат в Америка. Но ако не беше мистър Кук, аз нямаше и да подозирам за съществуването на Бърбенк.

Наистина мистър Кук, безнадеждно влюбен в Нина, като забеляза в нея склонност към градинарство, още преди три години изписа от Америка и подари за именния й ден едно великолепно дванадесеттомно издание „Лютър Бърбенк, неговите методи и открития“, с хиляда и петстотин цветни, художествено изпълнени таблици, осветляващи етапите от живота на този гениален ботаник-самоук от Калифорния.

Инженер Протасов знаеше за подаръка и с интерес разглеждаше това съчинение, но той не можеше да подозира, че наскоро след поднасянето на подаръка мистър Кук при заплаха, че ще се самоубие, изпроси от Нина една вечерна среща. Тайната, неприятна за Нина среща се състоя в кедровата горичка, недалеч от кулата „Отваряй си очите“. В чистото небе плуваше младият сърп на месеца, прохладният въздух миришеше на смола. Мистър Кук целуна ръка на Нина, падна на колене пред нея и заплака. Треска тресеше Нина. От страшното вълнение мистър Кук забрави всички руски думи и като навеждаше високото си чело към нейните изпрашени пантофки, ломотеше нещо несвързано на непонятен за Нина език. Нина повдигна нещастника, държеше изстиналите му ръце в своите горещи ръце и му каза:

— Мили Алберт Хенрихович, скъпи! Аз ценя вашите чувства към мен. Ще ви уважавам, ще ви обичам като чудесен човек. Но не повече.

— О, да! О, да? Не извръщай врат към чужд креват!… — закрещя в изстъпление мистър Кук, отскочи внезапно, извади от джоба си револвер и решително го насочи към слепоочието си. Нина с писък се хвърли към него. Той хукна да бяга и както тичаше, даде два изстрела с револвера във въздуха, нагоре. Изведнъж наблизо се раздаде изплашен женски вик.

— Помощ, помощ! Хора-а! — и между дръвчетата се замяркаха пищните волани на роклята на вездесъщата Наденка, която тичаше към кулата „Отваряй си очите“.

Естествено инженер Протасов не знаеше нищо за това странно произшествие. Щеше да го забрави и Нина, ако не беше шантажистката Наденка. Като умилкващо се котенце тя идва от време на време у Громови, получава от домакинята ту обици, ту пръстенче, ту кадифе за рокля и винаги казва на сбогуване:

— Повече няма да ви безпокоя.

А мистър Кук, ако притежаваше дара на ясновидец, може би нямаше да стреля с револвера си напразно нагоре, може би щеше да успее да приведе в изпълнение своята закана. Той не можеше да предполага, че обектът на неговите неудачни въжделения — Нина — отдавна таи в сърцето си любов към щастливия Протасов. Ала това чувство, полузаконно, но трайно, бе натикано от Нина в най-затулените кътчета на душата й, забулено с гъстата мъгла на вътрешните противоречия между разума и сърцето, притиснато под тежкия камък на горчивите размисли над това, какво ще каже „обществото“. С една дума, това чувство беше странно, страшно и тайнствено дори за самата Нина. Затова никак не е чудно, че не само наивният в житейските тънкости мистър Кук, но и самият сериозен, внимателен Протасов не можа и да предположи за онова, което се таи в сърцето на винаги така строгата към себе си, пуритански настроена домакиня. А между това и самият Андрей Андреевич Протасов беше леко отровен от същата онази дивна отрова, както и мистър Кук. Но принципите… Преди всичко принципът, целеустремеността — същите онези идеи, в чиято сфера той съществуваше, и скован от по-други, отколкото у Нина настроения, той поставяше тези пленили го идеи по-високо от всякаква любов.

Така съществуваше скритият до известно време таен лабиринт на връзки от сърце към сърце, от ум към ум. А над всичко стоеше самият живот с неговите неотменими закони, които не може да прескочи нито един жив човек.

— Да, да… Прекрасни ябълки!… А сливите са още по-вкусни — мляскаше апетитно и говореше Протасов. — Какво пък… Нова положителна ваша черта… Изобщо вие…

— Какво?

Инженер Протасов избърса с кърпата ръцете си, избърса бръснатата си строга уста и безстрастно погледна през пенснето в големите, втренчени очи на Нина.

— Вие бихте могли да бъдете чистопробно злато, но имате още твърде много лигатура.

За миг очите на Нина светнаха радостно и отново станаха тъжни.

— Лигатура ли? Тоест онова, което трябва да се изгори? Например?

— Да изгорите онова, което ви пречи да бъдете истински човек. Да изгорите детската вяра в неизповедимата съдба, във всичко свръхестествено, трансцендентно…

— Да изгоня отец Александър, да превърна църквата в клуб, завинаги да ограбя душата си… Така ли? Благодаря ви!

— Вашият интелект, няма да кажа душа, ни най-малко няма да бъде ограбен. Напротив, ще се обогати…

— С какво?

— Със свобода на мирогледа. Ще се издигнете на нисшата степен на човека. Няма да подчинявате своето „аз“ на измислени от хората фетиши, глупави фатаморгани, ще се издигнете над всичко това. Защото истината винаги е конкретна. Устремите на вашия разум ще разбият оковите, целта на вашия живот ще се приближи до вас, ще стане реална, изпълнима, вие на драго сърце ще забравите себе си и на драго сърце ще отдадете своите сили на хората, на човешкия колектив, на обществото.

— Приятелю мой! — пламенно, но сдържайки нарастващото си раздразнение, възкликна Нина. — Нима мислите, че аз, християнката, не работя за обществото? Моята вяра ме зове, подтиква ме, заповядва ми да бъда сред унижените и оскърбените. И доколкото ми позволяват силите — аз съм с тях. А що се отнася до фетишизма — аз си имам мой фетиш, вие — ваш.

— Моят е народът.

— Моят също.

— Вие имате мъж, семейство, охолен живот. Трудно ви е през богатствата да наблюдавате мизерията, горчивината у експлоатираните.

— Вие искате да се откажа от семейството си, от мъжа, от богатството? Твърде много искате от мен, Протасов.

— Ако не се лъжа, вашият Христос изисква от вас тъкмо това, от което вие не можете да се откажете. Значи, или неговият глас е слаб, или вие сте слаба.

Те отдавна бяха напуснали градината и вървяха покрай селището към покрайнините му. Смутената Нина гледаше в земята. В душата си инженер Протасов смяташе смисъла на своите думи за голяма нетактичност и се упрекваше, че беше този всъщност празен, неприятен разговор.

Минаваха покрай една барака за семейни работници. Четири реда греди над земята и на около два метра в земята. Пред вратата — тълпа играещи дечурлига с подути кореми.

— Никога не съм идвала тук — рече Нина. — Страхувам се от тези хора; всички златотърсачи са пияници и скандалджии.

— Любовта към цветята и изобщо към природата извежда човек извън границите на неговия свят. Ето сега ние с вас сме в друг свят, който не прилича на нашия. Да бяхме надникнали, а? — предпазливо се усмихна инженер Протасов.

И като се спуснаха по кривите стъпала, те влязоха в полуподземното обиталище. След светлия ден в бараката бе като в гробница: тъмно. Развален, пропит с многогодишен смрад въздух шибна Нина. Тя затисна с напарфюмирана кърпичка носа си и се огледа. Два метра в земята, гроб. През мъничките прозорчета едва се процежда мъждукаща светлина. Покрай пръстените стени — нарове. По наровете хора: кой спи в почивния си ден, кой кърпи вехториите си, кой съблечен чука въшки. Мъже, жени, дечурлига. Шум, хармоника, плюване, караница, песен. Люлки, цедили, две руски печки, чебъри с помия, кучета, котки, невъобразима мръсотия и теснотия.

— Приятели! — рече Нина високо. — Защо не отворите прозорците? У вас вони непоносимо. Това е страшно вредно…

— Ах, вредно ли?! — извикаха гласове от три места. — Ти коя си?

— Това е господарката, господарката — зашушукаха предупредително из бараката и шумът почна да стихва.

— Ах, господарката? Нина Яковлевна? Добре! Сядай на това, на което стоиш. Васкородие, седни и ти. Срамотно е у нас. Теснотия… Въшки. Да не хванете някоя въшка. Много зли са, хапливи… В оня ъгъл ей там умира един старец. А туканка тая жена ще ражда сега, мъчи се. Дванадесет души са болни, простинали са, постоянно са във водата, а Громов не дава кундури. Ненаситен човек!… Па ти, господарке, прощавай. Ти не си като него, ти разбираш. Съжаляваш ни нас, грешните…

Говореха едновременно десетина души. Ушите на Нина горяха. Не знаеше как и какво да отговори.

— Ей на̀, виждаш: мрем! — израсна пред Нина един пиян, с превръзка на главата брадат мъж, със зачервени болни клепачи. — Мрем, загиваме! Ти можеш ли да обърнеш нашия живот с главата нагоре, та да живеем човешки? Не можеш? Хайде тогава, омитай се по дяволите.

— Яшка! Глупако! Какво дрънкаш?! — нахвърлиха се отгоре му.

Присвитите очи на Протасов светнаха.

— Слушай, приятелю… Дръж се човешки… — каза той.

— Здрасти, господарю… Не те видях. Тъмно е. Ние, господарю, тебе те почитаме, самият ти си подчинен. А ония… — закрещя той, като размахваше един парцал. — Громови… Ех, те!…

— Стига! Яшка, глупако!… Млък! — отново се нахвърлиха върху него. — Няма да обиждаш Нина Яковлевна…

— Всички те са змийско гнездо… — И Яшка захвана да псува най-мръсно. Хванаха го, повлякоха го към ъгъла. — Аз казвам истината — мъчеше се да се изскубне той. — Десетниците ни мамят, кантората ни лъже, господарят ни глобява и с бой ни гощава. Къде е правдата? Къде е бог? Трепи ги тия ироди! Трепи пристава!

Тръпки полазиха Нина. Искаше й се да крещи и плаче. Протасов хапеше устни. Пръстени стени, пръстен, с рядка кал под. До масата, надувайки ципестото си гърло, пъхтеше голяма жаба. Едно момиченце припкаше подир бързо пълзящ черно-жълт смок, шибаше го с метла. Смокът се свиваше на колело, съскаше, плашеше момиченцето с безвредния си език.

— Палашка! Що мъчиш животината?… Чакай да видиш ти! — заканваше се една побеляла, с хлътнала уста бабичка.

В ъгъла, до възглавето на умиращия, една жена палеше восъчни свещи. В другия ъгъл родилката наддаде див вой.

По плесенясалите греди пълзяха вадички.

Брадатият Яшка се разбесня: обръщаше пейките, хвърляше чуждите сандъци с вещи. Натиснаха го като мечки също такива пияни и също така озверели като него мъже:

— Яшка, ти какво… Хайде, момчета, връзвай го!… Влачи го в килера…

Към общата врява прибавиха своя силен плач и цял куп дечурлига. Стенещата родилка започна да реве така страшно и непоносимо, че Нина изскочи навън със запушени уши и цяла разтреперана и жадно, като освободил се от бесилката човек, задиша чистия въздух.

— Сега да отидем в друга барака, при бекярите.

— Благодаря ви… Достатъчно.

„Прохор! Не получавам никакви писма от теб. До кантората си изпратил петдесет и две телеграми, а на мене — нито думичка. С какво да си обясня това? Мълчат и татко, и Груздев. Пиянствувате ли, какво правите? Вчера ходих с Андрей Андреевич в барака №21. Обстановката е по-лоша от каторжна. Тя буди справедлив упрек срещу господаря, който е докарал хората до положението на скотове, и нехубави чувства към същите тези хора-роби, които са способни да понесат такъв каторжнически живот и да търпят такъв жестокосърдечен господар като теб. Прощавай за острия тон. Но не мога повече. Заръчах на група секачи да приготвят материал за построяване на жилища, просторни и светли.

Пък ти не се сърди. От това няма да има загуба, а полза. В краен случай половината от разходите поемам аз. Не мога повече. Не искам да участвувам в такова престъпно отношение към човешкия живот. Не се сърди, а ме разбери и като ме разбереш, прости ми.

Нина“

След единадесет дни, в отговор на писмото, се получиха две телеграми. Едната до инженер Протасов:

„Секачите да продължават да приготвят трупи за сплавяне. Да не се строят никакви бараки. Не допускайте никакви странични вмешателства във ваши разпореждания. Громов.“

Другата до Нина Яковлевна:

„Живи, здрави сме. Занимавай се с дъщерята и ябълките. Вайканията задръж за себе си. Тонът на писмото е нов. Досещам се от кого е подсказан. Като се върна, ще поговорим. Довиждане. Прохор.“

А наскоро след тези телеграми бяха получени от Инокентий Филатич на дванадесет адреса на местни първенци дванадесет броя от „Биржевка“.

Всички се смяха много. А Ана Инокентиевна ходи цяла седмица с подпухнали от плач очи.

3

Прохор Петрович Громов отдавна е известен на търговските кръгове в Петербург. Опитните капиталисти, които предричаха блестяща съдба на Прохор, му предоставяха неограничени кредити. Най-предприемчивите молеха за участие с дял. Нали в Сибир има още огромни богатства, той сам не може да се справи с тях. Ала Прохор Петрович предпочиташе да урежда живота си сам и нямаше нужда от никого. Нека фирмата „Прохор Громов“ кънти по цяла Русия. А като мине време, може би и наперената чужбина ще се поклони пред неговото предприятие.

А то натам и вървеше. Четина, конски косъм, мед, скъпоценни кожи се изпращаха от Прохор направо в Данциг, Хамбург, Ливерпул. Впрочем и за Русия оставаше много. Той сключи с една московска фирма изгодна сделка за кожи за осемстотин хиляди сребърни рубли. В Питер взе един многомилионен търг за снабдяване на една от железопътните линии в този край с дървен материал, траверси, сурова мед, чугун. Новата златна мина също му обещаваше несметни богатства.

Прохор винаги беше решителен в своите постъпки, ето защо, без да протака започнатите работи, в един часа на обяд позвъни на баронеса Замойска. Той нарочно се облече като „славен юнак“ от приказките. Великолепно ушита подьовка[1], синя копринена риза, лачени ботуши. Натисна звънеца с известен вътрешен трепет. Вълнуваше го заседналата в него мисъл, че баронеса Замойска е същата онази графиня, която го прелъсти в Нижни.

Той подаде на портиера визитната си картичка с позлатени краища: „Прохор Петрович Громов, сибирски златопромишленик и търговец“. Портиерът присви очи, прочете надписа, поклони се раболепно на Прохор и позвъни.

— Гост. Занеси на баронесата — рече той с началнически тон на показалата се камериерка.

— Как изглежда тя? — запита Прохор, като се оправяше пред огледалото.

— Ами че обикновена, ваша милост — сви устни портиерът и ги закри с краищата на пръстите си. Той беше много по-прост от величествения министерски портиер: нос като копче и ливрея от грубо сукно.

— Блондинка, черна?

— Черна, черна!… Тук благоволихте да познаете.

— Пълна ли е?

— Да, с приятна пълнота.

— Баронесата ви моли да заповядате — отвори вратата камериерката.

Вирнал глава, Прохор се запъти към гостната. На кутрето му — огромен брилянт.

— Бъдете така добри да седнете.

Огледала в златни рамки, кожа от бяла мечка. На тавана — три голи деви и летящи амури.

Дръпна се една завеса и шумолейки с полите си, влезе баронесата. Сърцето на Прохор замря. Не, не е онази. Стана, наведе се, млясна силно ръката й.

— Боже, какъв сте грамаден!… И какъв… — изкиска се тя през нос, оправи дантелите на високия си бюст и произнесе: — Да поседнем.

Прохор се друсна в креслото, което изпращя под него.

— Извинете, осмелих се — така да се каже…

— Много се радвам… Пушите ли? Заповядайте — протегна тя своята златна табакерка на госта и също запуши.

Прохор виждаше как в съседната стая едно рунтаво беличко кученце се повъртя около една поставена на пода саксия с цвете и безсрамно вдигна крак. Прохор го досмеша. Хапейки устни, той рече:

— Колко е хубава в Петербург есента.

— Да. Изобщо Петербург е чудо. А как е Сибир? Вие женен ли сте? Голямо ли е предприятието ви? Дълго ли ще останете в Питер? Ами на опера ходите ли? Как ви се струва Шаляпин?

Прохор се запъваше при отговора на всеки въпрос, но баронесата в същия миг го прекъсваше.

Поднесоха чай с лимон, с розови гевречета. Кой знае защо, три чашки.

— Доложете на Семьон Семьонович, че чаят е готов.

Камериерката с колосаната престилка излезе, като потракваше с токчетата си. Баронесата оправи черните си букли, прихванати над ушите с обръч във вид на лъскава змия, и като се облегна на креслото, облиза тънките си малинови устни:

— Извинете! Значи, сигурно за вас говореше Семьон Семьонович?

— Кой е този Семьон Семьонович?

Като надничаше в очите му, баронесата наведе глава към лявото си рамо, закани се на госта с кутрето си и се засмя през нос:

— Ах-ах!… Ах-ах!… Значи, вие не познавате генерала, при когото…

— Простете! — извика обезкуражен Прохор. — Така-така-така.

В това време през съседната стая пристъпваше като петле сановникът.

— Хоп-ла-хоп! Хоп-ла-хоп! — пощракваше той с пръстите на вдигнатата си ръка, а кученцето разтърсваше козина, пръхтеше и подскачаше във въздуха.

— Семьон Семьонович, не очаквахте ли гости?

— Я-а! Да… — С протегнати ръце той тръгна към Прохор, но на три-четири крачки изведнъж се спря. — Какво обичате? Ах, вие ли сте? Препоръчвам ви го, Нели… Прекрасен младеж. Само за работа — нито дума… — затръска той срещу Прохор китките на ръцете си. — Не-не-не!… В кабинета, в министерството… А аз тука… Знаете ли? Това е моя кузина. Жена ми е на бани, в Карлсбад… За малко, за малко само… се отбих. Какво, чай ли? Прекрасно. А аз, моя мила кузина, вече си тръгвам. Заседания, заседания… Сто хиляди заседания… Дори и в празник. — И сановникът се улови за главата: — Човек може да полудее.

Той изпи чая си на крак.

— Марта, чантата и ръкавиците! — Целуна ръка на баронесата, кимна на Прохор. — И тъй, само след една седмица… Но предупреждавам… Впрочем, не, не… За работата нито дума. Адио! — И от вратата, като слагаше лявата си ръкавица, викна: — Кузина! За бога… Предложи на господин златопромишленика подписката. Сто, двеста, там, колкото може… В полза на сирачетата на запасните щаб– и оберофицери.

— Ваше превъзходителство! — бръкна Прохор в джоба си. — Драго ще ми бъде да подпиша не сто, не двеста… И в полза на когото обичате. Ето чек за петнадесет хиляди. — И той сложи синичката хартийка върху кремавото кадифе на кръглата маса.

— О! О! О! — плъзна се като кънкьор по паркета към госта старецът и задруса ръката му с небивала жар. — Това е… това е… това е… Голяма жертва от ваша страна. Още веднъж мерси, горещо, горещо благодаря от името на всички облагодетелствувани от вас офицерски сирачета. Отбийте се утре в един часа… там… Разбрано, нали? В други ден заминавам из епархията, на инспекция. Имаме там някакви… И тъй… — Той цял пламна, пъхна хищно чека в чантата и като плъзна поглед по внезапно помрачнялото чело на баронесата, тичешком се хлъзна през вратата.

Прохор не седя дълго. Побъбриха малко, но разговорът не вървеше: мислите на баронесата бяха объркани, оплетени, очите печални като на ограбена посред бял ден жертва. Време беше да си върви. Прохор беше сигурен, че утре въпросът ще се реши в негова полза. Той стана.

Овладяла се, баронесата се любуваше на мощната фигура на Прохор. Черните й изписани очи искряха. Като му подаваше топлата си, окичена с пръстени ръка, тя рече:

— Чакам ви други ден в седем…

— Сутринта ли?

— Ха, ха!… Смешен човек!…

— Простете… Вечерта, разбира се… Драго ми е!

— Ще се разходим на островите. А оттам ще видим още къде. Ще ви запозная с една приятелка. Ефектна, една такава, знаете, кустодиевска[2]… Но… — И тя неочаквано му се закани с пръст. — Но аз съм ревнива…

— Моля ви се, моля ви се!… — забърка се Прохор, а домакинята се заля в мек сребрист смях малко носово. — Но все пак вие не ми казахте — женен ли сте или не?

— Женен, дявол да го вземе, женен! — изтърва се Прохор. Забравил да целуне протегнатата му ръка, той я стисна така силно, че домакинята цяла се смръщи и рече:

— Ох!

— Находището ще бъде мое. Утре — официално.

— Колко струваше?

— Петнадесет.

— Дребна работа.

Инокентий Филатич си беше сложил нови, добре прилягащи челюсти и като бебе се учеше да говори от а-б. Кой знае защо, нищо не излизаше свястно, само — сю-сю, сю-сю, а когато старецът се напиеше, дърдоренето му ставаше смешно и неразбрано. Но той не падаше духом. С жар помагаше в работата на Прохор, лично тичаше на телеграфа, правеше необходимите приготовления, купи и изпрати с голяма бързина в Сибир десет вагона манифактура, галантерия, обуща и други стоки. Туй-онуй пробута в общата сметка и за собственото си дюкянче и, разбира се, за порядъчна сума, но Прохор Громов няма да вземе да се хваща за дреболии, нали затова е Прохор Громов. А вечер седеше в някоя кръчма, слушаше цигани, певачки или ходеше на кино. В събота и в празник посещаваше храмовете. В „Св. Спас“ на Сенния площад му задигнаха голямата кесия, но в нея имаше само две-три рубли сребро и старите челюсти с конските зъби: на Инокентий Филатич му беше жал да ги изхвърли, предполагаше, че в търговската работа и те могат да послужат някога.

Красивата, цигански тип, баронеса седи в ландото до Авдотя Фоминишна Прахова, а отсреща — Прохор. Екипажът, който вървеше през Каменноостровския мост към Василевския остров, се наклони силно към страната, дето седеше мадам Прахова, и много ясно защо: тази млада, но подобна на мастодонт дама в никакъв случай не тежеше по-малко от сто и двадесет кила. Бюстът й се издигаше като планина: ей сега ще се скъсат връзките, ще се разпаднат дантелите. Момчешко любопитство изгаряше Прохор. А бедрата, раменете, свежото, румено, малко надменно, малко властно лице! А тези червеникави, гъсти, пронизани от слънцето коси, а големите сиви, привличащи очи! А пълните усмихнати устни и веселият блясък на равните като един зъби! Тю, дявол да го вземе! Отиде ти сърцето, Прохор…

— Дий, дий! — подвикваше напереният файтонджия и всичко се мяркаше, отлиташе, оставаше назад.

В пет часа вечерта инженер Протасов получи бележка.

„Миличък А. А. Елате да вечеряме. Кой знае защо, много, много ми е тъжно. Н. Г.“

Скоро ще стане полунощ. Пристава го няма. А той седи ли, седи. Наденка е смутена. Но тези нейни фокуси-мокуси отдавна са познати на Владислав Викентиевич Парчевски. Той целува оголената й ръка над лакътя и сладникаво, с трепет говори:

— Щом мъжа ви го няма, то… Какво пречи?

Наденка оправи възглавниците, отметна одеялото.

Инженер Парчевски събу ботуша от левия си крак.

Часовникът удари полунощ.

— Е?

— Какво?

— Не е ли време да си вървите у дома, миличко събиряче?

— Моят дом е далече — отговори Прохор и помилва със своята лапа мъничката, с розови нокти ръчичка. — Разрешете да се обадя с две думи по телефона.

Късогледата и възрастна Маша — единствената прислужница — прибираше от масата чая, празните бутилки и мезетата. И тримата бяха порядъчно пийнали.

— Ало! Филатич, ти ли си? А аз се заседях в една къща, при търговеца Серебряков. Не ме чакай. Ще нощувам тук. Хайде, до скоро виждане…

Той окачи слушалката. Авдотя Фоминишна се смееше с някакво предизвикателно нахалство, интригуващо.

— Я гледа-а-ай… Я гледа-а-ай — провлачено звучеше плътният й контраалт. — Това ми харесва… Хаха!… И все пак без покана? Я гледа-а-ай… И не ви ли е срам?… — Тя допи чашата си шампанско. Влажните й устни чакаха целувка. Очите й искряха греховно.

Прохор стоеше, облегнал гръб на печката, мълчеше и дишаше като звяр. Разпалваше го страшна вътрешна сила.

Домакинята вдигна вежди, сви сочни рамене и се усмихна страдалчески, сякаш молеше за пощада.

— Маша! — извика капризно тя. — Маш! Пригответе леглото. И — мен ме няма в къщи. Нощувам у търговеца Серебряков.

Тук и тримата, заедно с втасалата Маша, прихнаха в силен смях.

… През нощта инженер Протасов отбеляза в неписания дневник на своето сърце:

„Чудна жена е — мислеше той. — Има в нея от всичко по малко. Светостта се бори с греха. Вплитат се тук и социалистически мисли. Но търговската православна закваска и влиянието на отец Александър, това дърво без цвят, доминират. Казано е: «Клин клин избива». Но как, как, като аз почти я обичам, а тя е влюбена в своя Христос? Разговор (за хиляден път, на същата тема):

— Задоволява ли ви семейното щастие?

— Не. Но се мъча да вярвам, че — да.

— Защо искате да излъжете своето сърце?

— Заради клетвата пред олтара.

— Добре, а ако се намери човек, който да влезе във вашето сърце и да изтласка от него всичко, напълно, всички предишни ваши чувства и увлечения? Всички ваши олтари?

— Аз ще отмина такъв човек. Ще страдам докрай, до смъртта си, до второто пришествие…

Тя се стараеше да говори със спокоен глас, да не среща погледа ми, но аз чувствувах как тя цяла трепереше вътрешно, като се бореше сама със себе си. Аз също се опитвам да се боря със себе си. В името на какво — не зная. В края на краищата ние ще водим сладостна война един срещу друг. Чия ще бъде победата? Теорията на вероятността подсказва отговора. Всякакви комбинации са възможни. Любовта дреме в моето сърце, както в дървото потенциалната сила на огъня. Дявол знае! Чувствувам, че в моята душа крепнат чужди и неприсъщи на мен вериги. Отидох си, целунах й ръка. Тя ме целуна по челото. От нея се излъчваше някаква заразителна и стопляща кръвта чистота. Божествена жена!“

В седем часа сутринта две глави под одеялото се обърнаха една към друга лице с лице и почнаха да разговарят и да си разменят празни приказки. Беше съвсем светло. Слънцето се издигна над тайгата.

— Вероятно чичо ще назначи тук жандармски ротмистър. Как се отнасяш ти към това?

Наденка мълчеше. Стражарят не беше нощувал тук тая нощ. Трябва да става, да слага самовара, а не й се ще…

— Аз съм предан на престола. Баща ми е герой от турската война. Целта на моя живот е да разобличавам такива гадове като Протасов. А как мислиш, Нина Яковлевна обича ли го?

— Засега нищо не мога да ти кажа, Владенка. После ще разузная. Да, по всяка вероятност, нещо се мъти…

— Бих желал Кети да ми стане любовница. Възможно ли е това?

Наденка, като ужилена, бързо се обърна с лице към стената.

— Пани Надежда! Но аз се пошегувах.

Наденка въздъхна и каза:

— Тя е влюбена в Протасов, а Протасов ми е в ръцете. Знам туй-онуй за него, за този сицилист. Само да поискам — хиляда рубли мога да взема от него, не по-малко. Владенка, ами ти кога ще ми дадеш отрова от твоята лабилатория? — и тя се обърна с лице към него.

Парчевски не отговори. След малко той попита:

— Аз ти дължа, струва ми се, петстотин? Можеш ли да ми заемеш още сто рубли?

— Ама ти обичаш ли ме?

— Не.

— Глупак!

Парчевски смръщи бялото си чело и примига обидено.

— Аз бия работниците по мутрите, а Протасов се лигави с тях. Аз съм предан на престола… Ха-ха! Стачка, ще ми напускат работа… Гадове!… Трябва да се разстрелват. А за какво ти е отровата?

— Не ме обичаш — обирай си крушите. Друг ще направя щастлив. Пък ти стой в тая дупка, стой и си получавай своите сто и петдесет…

— Ти не знаеш ли защо седя тук?

— Не.

— Глупачка!

— Ти си глупак!

— Глупачка на квадрат!

— Поляче тънкокрако!

— Глупачка на куб! Аз, за голямо нещастие, съм комарджия. Като чиновник в Русия проиграх близо седем хиляди държавни пари. Но имам връзки — не ме съдиха. Обаче ме изгониха от работа, съобщиха със заповед по министерството. Никъде не ме искат. Благодарение на вуйчо попаднах тук.

Наденка попипваше брадавичката си, съобразяваше нещо.

— Аз съм много, много богата — рече тя. — Стига ми толкова. Ще избягам. Ще си завъдя приятелче. Ще заминем за Крим, а може и за Кавказ. Ето къде.

— Че тебе приставът от дъното на морето ще те извади.

— Я ще ме извади, я той ще потъне.

Пиха чай със сладко, с пресни тиганички. Парчевски не бързаше. Валеше дъжд, на работниците беше дадена работа, Громов го няма — може и да закъснее, няма значение. Той взе стоте рубли, облече резервния ямурлук на стражаря, вдигна качулката и излезе на дъжда, на простор. Иди, че го познай.

Работниците привършиха работа в седем вечерта. По това време в Питер беше едва два часът през деня. Този далечен край на земята се огряваше от слънцето много по-късно.

Прохор отвори очи и се огледа. Великолепна спалня от карелска бреза с бронз. В голямо огледало се отразяват креватът, на който той лежи, и балдахинът над него. Портрет на някакъв търговец, нарисуван до кръста с маслени бои. Под кръглата му брада златен медал, а на ревера — орден.

Прохор се прозина, протегна се и безцеремонно викна:

— Дуня! Маша!

В спалнята влезе със светлорозов пеньоар без ръкави Авдотя Фоминишна с горещо кафе на подноса.

— Бонжур — каза тя с малко пресипнал контраалт.

— Да-да — измънка гостът, като се любуваше на едрата жена, притежателка на здрава красота.

— Как спахте? — плъзна тя поглед към огледалото и придаде на лицето си невинна моминска усмивка.

— Спах сладко. Сънувах такива сънища, такива сънища. Дявол да ги вземе, едни дяволски, грешни сънища!

Със съблазнителен жест на розовобелите си ръце тя му подаде да запуши.

— Присъни ми се, че Авдотя Фоминишна Прахова идва с мен. Аз й построявам къща в най-живописната местност на брега на Угрюм-река.

— Угрюм-река ли? Какви разкошни думи!…

— Обстановката е княжеска, чифт бързи коне, прислуга и двадесет и пет хиляди годишно…

— А тоалетите?

— Тоалетите отделно. Всяка събота — баня от шампанско.

— А какво ви каза насън вашата жена?

— Тя каза, че това не я засяга. Тя има дъщеря, райски градини, училище, а аз имам собствен живот, работата. Съгласна ли си, Дуня? Колко ти плаща ей този? — И Прохор заби пръст в брадата на портрета.

— Уважаеми господине, вие сте много груб! — Гърдите на жената се издигаха като вълна, сърцето й кипеше от яд, ала сивите прекрасни очи, прилични на милите очи на Анфиса, милваха сърцето на Прохор.

Прехвърлила крак върху крак, Авдотя Фоминишна седеше на кушетката, пушеше и пускаше дим на колелца. Под пухкавия бретон зад бялото чело ставаше бясно пазарене; ставаше покупко-продажба, преценяваше се „за“ и „против“, претегляха се изгодите.

Лаченият ток на натъпканата със същите мисли пантофка нервно потрепваше по килима.

— Чакам отговор. — И Прохор хвърли угарката в недопитото кафе.

— Заповядайте за отговор след три дни — скръцна пантофката и червените копчета на пеньоара се усмихнаха.

Домакинята смръкна от едно кристално флаконче амоняк. Тя с вълнение преоценяваше ценностите, И всичко в нейния свят, там, под този червеникав бретон, зад бялото чело, се откъсна от своите основи, вчепка се, преплете се: посивялата брада на портрета с черните чорли на сибиреца, младата сила с немощта, величавата Нева с Угрюм-река, блясъкът и шумът на столицата с мъждукащата делничност на провинцията, реалните величини на настоящето с неизвестните хиксове на бъдещето. Но Авдотя Фоминишна отдавна е забравила математиката; предложеното й от госта уравнение тя не може да реши веднага.

— Не, не… Само не сега… Не, не — звънтяха златните обръчи в ушите. Авдотя Фоминишна тръскаше отрицателно глава и за да не изтърве ямата, гукаше като гълъб: — Вие много, много ми харесвате. И на мен ми се присъни през нощта сладък сън.

[1] Подьовка — мъжка дълга горна дреха, набрана в кръста. ↑

[2] Именитият художник Борис Кустодиев рисувал винаги пълни жени. ↑

4

В това време Иля Сохатих се приготвяше за отпразнуване рождения си ден. Той разпрати на познати дванадесет покани.

„Като свидетелствуват на Вас и цялото Ваше семейство отлично почитание, Иля Петрович Сохатих и неговата съпруга Февроня Сидоровна Ви канят да ги зачетете със своето присъствие по случай високотържествения рожден ден на многоуважаемия Иля Петрович Сохатих.“

Той имаше също така и честитки за „Рождество Христово“, „Нова година“, „Светлото Христово възкресение“. Подобни картички употребяваха и у Громови; Прохор разпращаше със стотици от тях на познати във връзка с работата по цяла Русия. Но картичките на Прохор бяха най-обикновени, евтини. А пък на Иля Петрович — със златна ивица по края, със златна корона отгоре. Друг иди-дойди, но Иля Сохатих знае правилата на висшия тон, на езика му винаги стои „парле ву франсе“.

Този път една глупава случка му изигра трагична шега: утре е рожденият му ден, а цялото му лице е подуто като козунак и очите му са затворени като на свиня. За всичко е виновен този ахмак дядо Нил, този врач и „магьосник“. Краката те въртят, отичат, стар ревматизъм, доктор няма, фелдшерът умря — към кого да се обърнеш за помощ?

— Виж какво, драги — рече му дядо Нил, — тичай с благословение на пчелина, разбутай с една метла пчелите, сетне вземи, че се събуй и гащите си свали. Ще се струпат на голото пчелите, ще те изпожилят здравата. И болестта ти — дим да я няма.

И взе Сохатих тъкмо по това време… Ех! Пък и господарят го гледа с добро око, пълномощник е в манифактурния дюкян, а там има стока за сто хиляди, трима продавачи, двама чираци. Изпрати Иля съпругата си да наглежда търговията, самият той — цял в компреси, а на стола — дякон Ферапонт.

— Аз, знаете, отче дяконе — разправя Иля, — се зарадвах на тази идиотска рецепта, събух панталоните и долните гащи и взех да шибам с метличка кошерите. Те се разлютиха… Изхождайки от теорията, аз се пъхам към тях заднишком и краката си подлагам, а те — две нули внимание на болните ми крака и като почнаха да ме жилят по мутрата…

— Хо-хо-хо — по мутрата? — боботеше дякон Ферапонт.

— Аз, разбирате ли, цял се подух от тяхното жилене, не знам накъде по традиция да бягам. Метнах ризата на главата си и с всички сили тичам по стълбата в къщи. А там — дяволът докарал две моми и една войнишка булка, че като писнаха тия моми от голото ми изображение, па като го удариха на смях. А аз — очите ми вече не виждат, и двете отекли… Как ли не ослепях…

Дяконът избухна в гръмлив смях, лапайки петата краставичка, и все разпитваше потърпевшия дали момите не са ослепели.

— Утре е рожденият ми ден… Но това е свръх възможностите ми. А аз ето що — ще направя в рождения си ден една поправка от три дни.

Наистина той разпрати по чирака нови покани с добавка:

„Поради по-късни данни от църковните книги моят рожден ден се пада не в понеделник, а в четвъртък от същата седмица, тоест три дни по-късно.“

Три дни не е много време и Прохор Петрович се яви за отговор. Вместо отговор имаше нещо като полуотговор, тире или нова въпросителна: същият онзи „той“, чийто видим облик бе фиксиран на платното от много добър художник, се беше забавил в Урал за четири-пет дни. Тя съобщи това на Прохор, като облегна пищните си гърди на неговата стоманена гръд и престорено виновните, но все пак милите й очи молеха за снизхождение. Тя каза:

— Ще се погрижа времето, което ще прекарате в моя дом, да ви се види приятно.

Той гальовно прекара длан по нейните гъсти рижи коси, затвори и пак отвори очите й, взря се в тях, целуна ги.

— Анфиса? Не, не е Анфиса… Онази е съвсем, съвсем друга…

— Какво ви е?

— Нищо. Мина ми… — Той отхвърли назад черния си перчем и дълбока хриптяща въздишка отекна в настъпилото мълчание.

Беше вечер. Високата лампа под копринения с люляков цвят абажур гореше до масата. Въздухът в гостната миришеше на застоял дим от пури. Прохор попита отпуснато:

— Имало ли е мъже тук?

— Да, снощи. Някои и други познати. Блъскаха картите. Ей сега ще наредя да запалят камината…

На позвъняването влезе спретнато облечена камериерка.

— Донесете плодове и ликьор. Запалете камината.

Прохор седеше със затворени очи до масата. Малко по малко го обхващаше мрачно настроение, отдавна забравеното се натрапваше с рязка яснота. На Прохор му ставаше мъчително и страшно.

— Не ви ли е добре?

— Не… Така… Все пиянствувам… Трябва да престана.

— Хайде полегнете, докато дойдат гостите… Ще дойдат княз Чорни, граф Резвятников и някои други. Търговският съветник Буланов…

— Дайте ми малко коняк.

Мадам позвъни и същевременно се позвъни силно и на парадния вход. Влязоха двама.

— Запознайте се… Мосю Громов, сибирец. Лейтенант от запаса Чупринников, статският съветник Дорофеев.

Прохор протегна ръка на черномустакатия, с шкембенце Чупринников и каза:

— Като че съм ви виждал някъде…

— Не мога да си спомня, не — отвърна басово Чупринников и седна.

— Вие не сте ли поручик Приперентиев?

— Съвсем не… Ха-ха… Не съм и чул за такъв.

— Много приличате на него — рече мрачно Прохор. — Работата е там, че неговият златоносен участък се падна по закон на мен…

— Ах, така ли? Поздравявам ви… Ха-ха — отвърна запасният лейтенант. — Ха-ха!… Прекрасно. По закон ли благоволихте да кажете? Така ли?

Прохор го наблюдаваше внимателно, с вътрешен трепет се вслушваше в гласа му: „Какво е това, халюцинация ли? Не мога вече да познавам хората ли? Току-виж, че отхапя носа на някой главен кондуктор. Ще спра, ще спра да пия, ще спра“. И противоречейки сам на себе си, той изпи чашката коняк и се пресегна към фруктиерата със захаросани плодове.

Запасният лейтенант Чупринников седеше в сянка и също наблюдаваше Прохор Петрович. Статският съветник Дорофеев — късокрак, квадратен, с апоплектическо телосложение, отвори рояла, взе няколко акорда, сетне дръпна нагоре ръкавите на тъмнозеления си жакет и засвири една от тъжните мелодии на Григ.

Дойдоха още двама души: висок възрастен актьор от драмата и вятърничавата, с късичка, открита рокличка, мадмоазел Лулу. Тази двойка изведнъж внесе смях и общо оживление. Певицата задърдори така бързо, сякаш имаше четири неуморни езика:

— Чуйте, чуйте, какъв скандал. Любовникът на прима балерината Зизи, княз Ш., залепи плесница на ухажора й, на милото момче, кадетчето Коко. И чудесни банани са получени, да, да, в магазина на Елисеев. На белгийския посланик вчера се окучила кучката — дог. Трудно раждане било, акушерът трябвало да работи с щипци, ха-ха, смешно… куче и… щипци. Тенорът Панов закъса при арията „мили жени“, галерията го освирка. На сенатора Б. сменили в английския клуб бобровия шинел с някакъв скъсан ямурлук.

— Ах, сибирец? Много, много мило… И вие ли сте такъв студен, като вашия край?

— Да, такъв.

— Ах-ах, колко лошо е това. — И Лулу впи като омагьосана пламнал поглед в брилянта на кутрето на Прохор.

— Какво, ще поиграем ли? — нетърпеливо продума запасният лейтенант и се вгледа в очите на домакинята.

— Какво ще кажете, скъпи приятели? — запита домакинята. — Може би по-напред чаят?

— И едното, и другото… Господин Громов, вие, разбира се, играете?

— Естествено, естествено! — отговори вместо него хор от алчни и завистливи гласове.

— Да, играя… — продума Прохор, очите му пламнаха злобно. — Бих искал да си премеря силите с господин, с господин… — и той насочи пръст в черните мустаци на лейтенанта. — Извинете, с вас…

— Приемам, приемам — отговориха мустаците, като се изкашляха радостно.

— Дано успея да спечеля от вас златоносния участък… Нали вие сам ми предлагахте тази комбинация… Впрочем участъкът и без това е мой.

Левият мустак на лейтенанта увисна надолу, десният щръкна нагоре, нахалните очи се отваряха все по-широко и по-широко:

— Какво искате да кажете с това, уважаеми господине? Господа, няма ли лекар между вас?

Вместо лекар влезе, като мърдаше рамене, висок старец с раздвоена бяла брада; изопнатият му корем е покрит цял със златни верижки и дрънкулки.

— Добър вечер, добър вечер — със старчески безцветен глас поздравяваше той вървешком гостите.

Домакинята стана да го посрещне.

— Степан Степанович Буланов, търговски съветник. А това е моят нов приятел — сибирец… Господа, заповядайте в трапезарията.

Масата беше богато сервирана и отрупана с мезета и вина. На отделна, с огледална дъска масичка пускаше пара фасонлия самовар.

— Самоварче, мило мое — премрежи блажено очи Степан Степанович, търговецът. — Шуми, пръхти… Стопанке, а липов медец има ли за чаеца? Благодаря… Да, господа, обичам всичко руско, всичко самобитно… Та аз съм славянофил по убеждение… Аксаков, Самарин, Хомяков… Да, да, и ние сме чели нещичко на младини… Е, къде ще заповядате да седна? — Търговецът подхвана полите на сюртука си и седна до домакинята в креслото.

Иззвъня телефонът. Домакинята излезе и тозчас се върна.

— Прохор Петрович, търсят ви по телефона.

Телефонът е в спалнята. Тя затвори плътно вратата зад себе си и сложи оголените си ръце върху раменете на Прохор:

— Мили, скъпи, радост моя… Никой не те е търсил… Моля те, не играй на големи суми.

— Аз изобщо няма да играя.

— Няма ли? Защо? — И в прекрасните й очи се мярна тревога. Впрочем да, ти си прав. На теб не ти върви на карти. На теб ти върви на любов… — Тя се впи продължително като октопод в устните му и като оправяше вървешком косата си, излезе.

Чая наливаше камериерката. Лулу се кикотеше и дърдореше едновременно с трима от гостите, чукаше се, обръщаше чашка след чашка рябиновка, коняк, Мадейра. Търговецът си беше намазал една прясна краставичка с мед и хрускаше.

Дойдоха още две контета. Събраха се гости цяла трапеза. И сред тях с розова копринена рокля с изкуствени незабравки на лявото рамо — очарователната Наденка. Самия пристав го нямаше, беше заминал по работа.

Е, няма що, причината е уважителна, макар да е много жалко… И именникът Иля Петрович вдигна тост:

— За отечествения герой, знаменития Фьодор Степанович, господин самостоятелния пристав Амбреев и изобщо за руския либерализъм… Урра!

Отец Александър отсъствуваше, поради това дякон Ферапонт, без да жали слуха на присъствуващите, ревна „ура“ така, че всички възторжено се засмяха с глас.

Вечерята току-що почна. Пред всеки гост — менюто, напечатано в канцеларията на пишеща машина и с нарисувана от перото на Иля Петрович корона.

Първо блюдо — три вида баница: със зеле, с есетра и с яйца. Второ блюдо — пелмени ала Громов. Трето блюдо — диви патици по белгийски. Четвърто — някакво мешано от еленово, лосово и яребиче месо, под название „месен пломбир ала Иля Сохатих“. После идваха нишестета от къпини, боровинки и други плодове.

— Господа! Моля великодушно да бъда извинен — извика пийналият именник. — Сладоледът, както се полага в порядъчните къщи, теоретически не стана поради липса на сняг. Заповядайте на вечеря на Рождество Христово.

Дяконът подари на именника собствена изработка синджир за куче, Наденка — избродирана с мъниста кесия за тютюн „за спомен“, Нина Яковлевиа изпрати кожена чанта със сребърен монограм, увенчан с корона (господарката познаваше вкусовете на подчинения), в чантата поздравителна бележка: „Много се извинявам, че не мога лично да присъствувам, Верочка не е добре“, а в бележката — сто рубли. Ана Инокентиевна — три чифта топли, собственоръчно изплетени чорапи, а съпругата му — топъл пояс от заешка кожа. Иля Петрович нареди всички подаръци на видно място, в почетния кът под иконите.

Но най-важният подарък беше от присмехулника студент Образцов. Като знаеше, че Иля Петрович е страстен любител на всякакви чудатости, талантливият младеж тържествено поднесе на домакина една прастара кожена пара с надпис със старославянска плетеница: „О-враам адна капек“. Александър Иванович Образцов саморъчно бе изработил тази рядкост от парче ремък от стара хармоника, като го обряза с ножицата и по края го разръфа с чукче. Но това никак не му попречи да връчи с трогателна престореност подаръка на Иля Петрович Сохатих.

— Тази монета струва много пари. Датира от около седем хиляди години. От времето на библейския патриарх Авраам. Но на мен тя ми струва евтино, защото я откраднах от нумизматичния отдел на Ермитажа.

Иля Петрович отвори уста, просълзи се, три пъти целуна старата кожена дрипа, сетне развълнувания Саша Образцов каза:

— Господа! Ето подарък, достоен за именника…

Наскоро след тържеството шмекерията на студента Образцов стана широко известна. Огорченият Иля Сохатих получи сред познатите си прякора „О-враам“.

На алуминиевия тиган, който замества сребърния поднос, има куп поздравителни телеграми и писма от големи села, два уездни града и от Прохор Громов и Инокентий Филатич от Петербург.

В края на вечерята, когато в ниския таван удари първата тапа от евтиничкото „шумящо“, Иля Петрович ще надене пенснето върху вирнатия си нос и тържествено ще прочете тези приветствия в чест на своята собствена слава.

Ала за сведение на любезния читател и под най-голям секрет от Иля Петрович, и съвсем поверително авторът е длъжен да заяви, че всички тези приветствия бяха своевременно приготвени от самия Иля Петрович Сохатих върху най-различна по качество хартия и телеграфни бланки, задигнати на времето от един познат телеграфист. Доста се измъчи именникът над изискаността и остротата на стила на поздравите и над преписването им с лявата ръка от черновите, за да не бъде познат собственият му къдрав почерк.

Впрочем сред този боклук на суетата имаше истинско писмо, обляно със солени сълзи. Пишеше вдовицата Фьокла от село Медведево, дето бе прекарал своята първа младост Иля Петрович. И искаше в това писмо вдовицата Фьокла поне що-годе пари за извънбрачно родения от Иля Сохатих син Никанор. И заплашваше в това горчиво писмо Фьокла — в случай на отказ — със съд.

На тържествената трапеза това писмо, то се знае, не беше прочетено. Ала ние избързахме много напред, до края на вечерята е още далече — поднесена е само румената баница с яйца, — още не сме се запознали както трябва с гостите, не сме чули техните разговори, бръщолевене.

Присъствуваха двамата продавачи: Пиянов и Полупиянов (между впрочем и двамата големи трезвеници, и двамата с рижи брадички), още камериерката на Громови Настя с излязла от мода, но великолепна рокля на „господарка“. Тя се и държеше съответно, като господарка: на всичко се мусеше, всички критикуваше гласно, присвиваше устнички, режеше баницата, като виреше деликатно кутретата си, а когато съседът на Настя, дякон Ферапонт, без да иска, я погъделичка по ребрата, тя ахна, ритна под масата и рече:

— Пардон, моля ви се… Не разпростирайте своите чернокапски ръце…

Двамата великолепни жандарми Пряткин и Оглядкин седяха един до друг на тесния край на масата. Подобни на Диоскурите, те са копия един на друг, като двойници; рижите им мустаци еднакво са завити на колелца, сините мундири с акселбанти — нови-новенички. Иля Петрович се гордее с тяхното присъствие, но същевременно се и страхува малко от тях, та гледа да изказва най-патриотични мисли:

— Господа унтерофицери! Коректно или абстрактно ли ще бъде да вдигнем тост за драгоценното здраве на техни императорски величества?

— Напълно възможно. Урра!… Ура-ура!…

Между жандармите и камериерката Настя седи лакеят на мистър Кук, глуповатият дългокрак Иван. Той е с фрак и бели памучни ръкавици; те му пречат да яде, но той е решил да блести с цялата си парадност. Кокетничи с камериерката, личи, влюбен е в нея, услужва й, въздиша и върти очи под ниското си с хлътнали слепоочия чело.

— И това ми било вечеря… Това вечеря ли е? — мърмори той в тон със съседката си. — Ние с мистър Кук ще уредим такъв бал, че чак на дяволите ще прилошее…

— Моля, не се перчете — усмихна се чевръстата, черничка Настя. — Какво представлява вашият мистър Кук?… Мистър, мистър, а пък гол тича около къщата.

— Извинявам се, това е предвид на здравето.

— Виж, ние ще уредим у Громови бал, един път. Оле, не ми натискайте крака, да ви се не види!…

— А защо да не го натискам, като е под масата? Аз може би спя и ви виждам насън дори съвсем голичка.

— Ама че глупости!… Въображение. Мене дори самият Прохор Петрович само два пъти без нищо ме е виждал…

Гърбавият, смазан при сбиване нос на Иван моментално увисна.

— Как, в какъв смисъл без нищо?… — задиша той страшно и изтри носа си с ръкавицата.

— Ами че туй вече не е ваша работа. Хи-хи-хи!… Разбира се, ненадейно…

— Исплутатор! — И ревнивият пийнал Иван удари с юмрук в чинията.

Сред гостите правеха впечатление с цветущата си свежест още Стешенка и Груня, любовниците на Громов от втора категория. Едната по-възрастна, другата по-млада; едната по-пищна, другата по-слабичка; едната с бретон и къдрици, а другата с гладка прическа като монахиня. Двете седят една до друга и двете са приятелки, и двете простичко, без каквито и да е въздихания делят ласките на повелителя, и двете имат по една малка къщичка с ламаринен покрив, и двете гадаят на карти за кого Прохор Петрович прави още две абсолютно същите къщички. Наденка, любовницата на пристава, еднакво злобно мрази и двете. Когато се появиха тези девойки, тя веднага се нацупи и искаше да си отиде в къщи. Много усилия струваше на именника да я предума, именникът беше страстно влюбен и в Стешенка, и в Груня. Заради тази несподелена, но често гласно изразявана своя любов той всеки път получаваше от собствената си властна съпруга пердах; тогава къдрици му летяха като козина на биещи се котараци.

Гости бяха още: механикът на дъскорезницата, пощенският чиновник със съпругата си и трите си деца, едното от които кърмаче, десетникът Игнатиев и други.

Студентът Александър Иванович Образцов седеше до стокилограмовата Февроня Сидоровна, домакинята, окичена със златни брошки, обици, пръстени, часовник и гривни. Напук на мъжа си тя ухажваше настойчиво студента, а студентът нея:

— Хапнете си хайверец, набодете си на виличката гъбки… Домашно приготвени. Пийнете си от вишновката… Ах, отбивайте се у нас по-често…

— Благодаря ви… Да, геологията е нещо сложно. Както вече ви казах, петрографията е наука за камъните.

С младежки жар на познавач той й разказва за утаечните и магмени скали, за силурската и девонската система, за естеството на златото и все по-плътно се примъква до апетитната като наложена баница домакиня. Нищо неразбираща от геология, домакинята с женско упоение лови сладките звуци на неговия глас, зяпа го в устата и нарочно силно, за да чуе мъжът й, хвали своя млад съсед. Ала мъжът й е глух, не е любопитен, мъжът й води очна престрелка със Стешенка и Груня.

— Представете си златото… Та това е чудо! То е най-разпространеният по земното кълбо метал, но в малки дози. А знаете ли, че най-голямото парче самородно злато, което тежи шест пуда, е било намерено в Австралия? А знаете ли, на вас е нанизано толкова много от този скъпоценен метал, че върху вашите гърди би могло да се открие рудник…

— Ха-ха-ха!… Какъв сте вие наистина… Много красив… — и на ухо — искате ли да ви подаря едно пръстенче?

Гостите вече порядъчно си бяха пийнали, когато поднесоха в три супника горещи пелмени.

— Господа поздравители! — стана, почука с вилицата по чинията Иля Петрович и подпухналите му очички се отвориха широко. — Във всичките менюта, които лежат пред вас като у аристокрацията, аз нарекох пелмените ала Громов, в чест на моя дълбокоуважаван патрон Прохор Петрович.

— Исплутатор! — викна лакеят Иван. — Гледа голи наяве!… Моми!…

— Я си затваряй устата!… Опасно е — заканиха му се предупредително жандармите.

— Ние с Прохор Петрович взаимно се опознахме, когато той още беше прекрасен младеж без брадичка, при неговия татко, Пьотр Данилич, който, благодарим на бога, е в лудницата…

— Сплутатори!… — завика още по-силно лакеят.

— Мълчи, глупако! — тропна с крак пияният Иля Петрович. — По-напред се научи да произнасяш думата. Такова руско понятие няма, а има ек-спло… стой, стой!… ек-спла…

— Татори — подсказа студентът и пламнал от младежка страст, помилва под масата месестото коленце на разтрепераната с всичките си телеса ощастливена домакиня.

— Господа поздравители! Прохор Громов — това е охо-о! Това е мериканец руски поданик…

— Сплутатор! — скочи Иван и хвърли чинията си на пода. — Ние с мистър Кук ще му дадем да разбере… Трябва бунт да се дига! Бий! Чупи! — И той тресна в пода чинията на жандарма Пряткин.

Вдигна се врява. Жандармите се опитваха да запушат устата на Иван. Иван въртеше глава, крещеше:

— Стачкувайте, момчета!…

И изведнъж силен смях: хванал Иван за яката, дякон Ферапонт мълчаливо го пренесе с протегната ръка до изхода, изхвърли го навън, върна се, запокити парчетата от фрака към печката и пак така мълчалива седна.

В този момент в прозореца тресна камък и мръсна псувня на гъста вълна нахлу през строшеното стъкло. След миг като градушка се посипаха стъкла от удар на кол в рамката. Жените като бълхи наскачаха с писък от местата си.

През цялото лице на Прохор Петрович, от изкривените устни до мътните, безизразни очи премина тръпка.

— Вашата карта е бита…

Нейде там, в помраченото съзнание, се носеше лудо смехът на мадмоазел Лулу и трептеше дрънкането на пияния роял. Вълни тютюнев дим гъсто застилаха въздуха…

Прохор извади последните двадесет нови банкноти от по сто рубли, хвърли ги на масата и каза:

— Ва-банк!

И танцуващите двойки като кукли се носеха, въртяха се около игралната маса — кавалери, дами, валета, попове, аса, дами, дами… Толкова много жени!… Откъде се взеха? Лекокрилата Лулу танцуваше с едно конте. Тя цялата е във вихъра на страстта, лицето й по дължина се разцепи на две: едната половина буйно се смее, другата — е изкривена в страшен безмълвен вопъл. От тавана по диагонал направо към Прохор се движеха скръбните очи на Авдотя Фоминишна; те се усмихваха на всички и никому, те мигнаха с клепки, изчезнаха.

Срещу Прохор шумеше с нова колода карти запасният лейтенант с кръгла черна шапчица и сдържано, обаче ехидно се хилеше:

— Е? Вие благоволихте да кажете: ва-банк.

Сега Прохор прекрасно знаеше, че срещу него не е никакъв Чупринников, а ловко гримираният поручик Приперентиев.

— И така, ва-банк.

— Да, поручик.

— Не, запасен лейтенант, ако обичате…

— Приперентиев?

— Чуприников, Чуприников.

— Ах, да, извинете — рече Прохор през стиснати зъби. — Онзи мръсник Приперентиев често го бият по главата със свещник. Той е мошеник.

— Не зная, не зная.

— Дуня! Авдотя Фоминишна! — викна замаяният Прохор. — Да не приемаш онзи нахалник Приперентиев; той е мръсник, мошеник… Моховая, тридесет и две. Ако го срещна — ще го убия… Издържа го хазайката му, немкинята Амалия Карловна…

И всички се засмяха.

— Мили сибирецо — като звук на виолончело прозвуча мекият глас на Авдотя Фоминишна и бялата й ръка легна на рамото му, — край на играта.

— Вашата карта е бита!

Прохор стана или не стана — не знае. Прохор се движеше из стаята, усещаше тялото си, силно почукваше с токове по пода, плуваше или танцуваше — не разбира, мисълта липсваше, разумът е отслабнал, чекова книжка, чекове, валета, дами, попове, ръката пише твърдо, масата е твърда, четириъгълна, на кутрето брилянт, в ушите мазно като змийчета се вмъкват звучащите с нули цифри.

— Благодаря ви. Е?

— Ва-банк!…

Нощ. Часовникът удари сто пъти. И гръмна топ — тапа в тавана.

— За процъфтяването на Сибир! За моето находище там, в тайгата — гнилозъбо се кискат мустаците с черната шапчица.

— Лъжете се, мръсници! Не можете ме отрови…

Часовник удари сто и двадесет пъти. Гръмна втори топ.

Пропя петел. Пролая срещу вятъра кученце. Нощ. Като минаваше покрай къщата на Наденка, дякон Ферапонт напълни догоре дробовете си с черната като смола тъмнина и страшно изрева като мечка. Вързаният за един кол ездитен кон на стражаря се изправи на задните си крака, изпръхтя и като изскубна кола, се понесе с него, подхвърляйки задница, към сънната тайга.

5

Прохор се събуди в един часа по обяд с непоносимо главоболие. Размърда вежди — очите му се пръскаха, обезсилваща немощ обвиваше цялото тяло със стегнати примки. Всичко вчерашно се беше объркало като каша в съзнанието му, размътената памет не можеше да възстанови нищо — някакво безкрайно бълнуване. Той не помнеше как бе попаднал тук, на този пухеник под балдахина, в съседство с брадатия портрет на стената.

— Какво направихте с мен? Аз съм болен.

Седящата до него Авдотя Фоминишна изтърси пепелта от цигарата си направо на килима и му отговори недружелюбно:

— Вие се държахте снощи недопустимо. Забравихте се, въобразихте си, че сте в тайгата, а не в прилична къща. Как се осмелихте да ме викате във вашия див край, вие, вие, с характер и нрав на бандит? Чудя ви се. Много, много съм компрометирана от вас в очите на моите приятели.

— Кои са вашите приятели? Мошеници, обирджии или князе, или и едното, и другото заедно?… Припомням си смътно нещо такова… Впрочем аз помня всичко ясно. Дайте ми сакото. Благодаря… Аха, нямаш парите? Прекрасно! Чековата книжка, къде е чековата книжка? Така, един чек е изрязан… Колко подписах? Колко подписах?! Ах, вие не помните, не помните?! Прекрасно! Всичко ще бъде донесено на прокурора. Вие ще си платите!

Той изтърси поток от остри думи с разпаленост, която преминаваше в гняв. Тя стана, отмести величествената си фигура към стената с портрета и гордо отметна тежката си от гъстата рижа коса глава. Чертите на лицето й загубиха своята приятна хармония, лицето й стана надуто-надменно, сред сипаничавите, нескрити от козметиката лунички милите Анфисини очи се превърнаха в очи на хищен рис.

— Преди вие да донесете на прокурора, при вас ще дойдат секундантите на оскърбения княз Б., когото вие се осмелихте да ударите, и… о, повярвайте ми, повярвайте, вие ще бъдете убит на дуела като заек! — Тя опря тила си на стената и нахално се разсмя, като разширяваше ноздри. — Тук не ви е Сибир… Много, много разпасахте пояса си…

Прохор се разтрепера от негодувание:

— Ако това беше в Сибир, вие щяхте да се люшкате на първия срещнат бор. А от вашия княз Б. щяха да останат само мустаците му. Излезте оттук! Обличам се.

Той скочи от кревата — тя излезе. Докато се обличаше, той обмисляше план за действие. Ала в болната му глава, която се пръскаше и бучеше, не се задържаха никакви мисли: неспирен поток от обгарящ пламък клокочеше в душата му. Облече се и без да се сбогува, излезе. След четвърт час се върна:

— Повикайте госпожата!

Приближи се плътно до нея — там, в нейния будоар, — протегна китките на ръцете си, с дланите надолу.

— Къде ми е пръстенът?

— Не зная. — И сипаничавите лунички по лицето й потъмняха от вълнение.

— Знаете!

— Не, не зная.

Тогава той с някакво сладострастие я зашлеви по бузата. Тя се улови за бузата, заплака и заврещя като котка, настъпена с ток по опашката.

Изведнъж портретът до кръста оживя, израснаха му крака, изду се шкембето, отвори се широко зъбатата уста.

— Какво е това?… Разбойничество?!

Като хипопотам тръгна портретът към вратата на будоара и черното му прошарено брадище се раздипли като ветрило.

Авдотя Фоминишна кресна истерично:

— Митя! Спаси ме! — и падна в несвяст.

— Вън! — Удари с бастун по пода, изрева портретът и два едри юмрука се раздрусаха под носа на Прохор. — Вън, разбойнико! Вън, грабителю! Ще те застрелям!… Ей, вие там!…

Прохор ритна с ботуша си кадифеното шкембе, търговецът се просна на пода, а гологлавият, без шапка, Прохор, като премина тичешком квартала, се строполи в един файтон и викна:

— Мариинския хотел, карай! Пет рубли!

— Дий, дий! — полетя файтонът.

Жандармът Пряткин посети загазилия лакей. Иван стоеше на колене пред жандарма, целуваше ботушите му и плачеше. Жандармът го заплашваше. Иван изтича „по вънка“, върна се, извади от сандъка си десет сребърни рубли и кутия откраднати от мистър Кук пури. Жандармът си отиде.

Заедно с отец Александър Нина Яковлевна вече втора седмица — от три до пет през деня — обхожда работническите жилища. Навсякъде едно и също: мръсотия, бедност, озлобление срещу господарите, срещу себе си, срещу живота.

Оплакванията, разговорите, духовният мрак, безизходицата потресоха Нина. През това време тя се смъкна, загуби апетита и здравия си сън. Сърцето й — като посипано със сол, мислите й — студени и черни. Молитвата — дрънкане на красиви думи; търкаля се от устата в краката, безсилна, безстрастна.

Старият Ермил се оплаква на Нина:

— Нищо нямаше да има, всичко щеше да си е наред. Ние сме навикнали на всичко. Работата е там, че храната хич я няма — вмирисан гнилоч. И, виж, много е скъпа. А заплатата — да плюеш!

Нина — с поглед, забит в земята, — клати глава в знак на съгласие, отец Александър благославя дядото и назидателно говори:

— Търпи, старче праведни, търпи… Господ е търпял и на нас е заповядал.

— Търпя, отче, със стиснати зъби търпя… А ти, виж, помоли се за нас, грешните.

— Моля се, старче праведни Ермиле, моля се.

В бараката многодетният шлосер Пров повишава гласа си до крясък:

— Нина Яковлевна, господарке, съди сама! Затрупат те с работа до уши: десет, дванайсет, петнайсет часа се трепеш — и цял мокър. Е, хубаво… Нас от работа не ни е страх, аз — правата да си кажа — съм лют на работа. А какво получаваме? Грошове! Е, хубаво, ще грохна, ще се състаря, тогава за къде съм? Вън? Аха! Вие с господаря ще трупате лой, ами аз? Ами дечицата, ами старата? Аха! Я ела ти на мое място — бая ще се озориш.

Нина се смущава, свива се; мъчи я досаден срам. Шлосерът Пров слага ласкаво, но силно ръка на рамото й:

— Ти, що си е право, си харна жена. Справедлива жена си. Мигар ние не виждаме, не чувствуваме? Гараска! Заставай, кучи сине, на колене, поклони се ниско на господарката! Кой, кучи сине, ти подари ботушите? А? А кой на моята Марфутка шала подари? А? А кой на жената лекарства даваше? А? Все ти, все ти, Нина Яковлевна!…

До хлътналите бузи към мустаците на Пров — на потоци се стичат признателни сълзи: той силно се изсеква направо на пода, сяда до печката и трепере. Нина също не може да сдържа нервните хълцания.

— Какво мога да направя, какво мога да направя? — кърши ръце в искрено отчаяние Нина Яковлевна. — Пров, ти си умен, научи ме…

Шлосерът въздъхва с всички сили, сумти безпомощно. Нина чака отговор.

— Аз може и да съм умен, но съм неграмотен — казва той, като се превива одве и гледа в пода. — Ти си учена, ти стоиш нависоко, пред очите ти са всичките работи на твоя съпруг. Само че ние усещаме — той е над тебе, а не ти над него. Ама застани над него! Твои капитали в предприятието има ли? Има. Извади ги, отдели се от него, захвани своя малка работа, ние всички при тебе ще дойдем, всички до един. Нека той види малко зор… Ти прощавай, Нина Яковлевна, господарке, ама ние с другарите, с нашия глупашки ум ей така мислим…

— Пров, мили, скъпи — притисна Нина двете си ръце до сърцето. — Казвам на теб, а ти предай на другарите си: ще положа всички сили, за да живеете вие, работниците, по-добре. Ще изисквам, ще воювам с моя мъж, докато имам сили… Сбогом, Пров!

Отец Александър даде на семейството на Пров двадесет и пет рубли от походната каса, благослови всички и изчезна подир Нина.

Така преминаваха дните, така се сменяваха една друга тежките нощи за Нина. Легнала в постелята в бялата си спалня, наред с детската, дето бе петгодишната Верочка, Нина Яковлевна напрягаше мисли, търсеше изходи, силеше се да прави така, както заповядваше Христос.

„Раздай богатството си, вземи своя кръст и върви след мен.“ Ясно, просто, но за човешките сили неизпълнимо. Да вземеш своя кръст, тоест да поемеш върху изнежените си рамене грядущи страдания и гола, опросяла да отидеш в друг свят, свят на себеотрицанието, на подвига, на дейната любов.

— Не, не. Това е свръх нашите сили…

Ала далечен глас долита до сърцето. „Могий вместити, да вместит…“ Да, да, Христос е казал това: „Ако можеш така да направиш — прави“.

А ето че тя не може да поеме това, не може да се отрече от разкошния живот, от славата, от богатството, не може да отиде от този чувствен, пълен със сладки съблазни свят в другия свят, в непрестанния подвиг, в стремежа към духовно възраждане, в чието съществуване всъщност тя не толкова силно вярва.

— Вярвам, вярвам! Искам да вярвам, господи!…

Но монголското лице на Протасов, язвително усмихнато с умните си черни очи, бавно преминава от мрака в мрака и сърцето на Нина примира.

И няма го Христос, няма я бялата спалня. Няма го Протасов. Само неговата мисъл като майски дъжд пронизва възпаленото съзнание и сърцето й.

Прохор спа като заклан чак до вечерта. Главата му все още е замаяна, дървена. Пиха чай в стаята на хотела, от самовара. Прохор призна всичко на старците.

— Ти, Филатич, направи ли справка колко са взели ония мерзавци с чека?

— Петнайсет хиляди точно — рече старецът със съжалителен, малко алчен глас.

— За парите не ми е жал хич, плюя на тях. Парите са боклук.

— Нищо ли не помниш? — запита тъстът му, като вадеше от едно бурканче сладко.

— Нищо не помня… Само по нещичко… Може би след време и…

— Ех-хе — въздъхна ядно Инокентий Филатич. — Жалко за юмруците, инак бой заслужават глупаците…

— Кои?

— Ти.

Прохор не се обиди.

— Теб, момче, с отровно биле са те упоили — каза гостът му.

— С него, с него! — подзе Инокентий Филатич. — Мигар не знаеш? Билка една такава вредна в житото расте. У нас я казват лудо биле. Паметта губи.

Решиха да не вдигат скандал, да сложат пепел на всичко, да свършат по-бързо работите, една седмица да погуляят, да попиянствуват и хайде у дома.

Не му се искаше на Яков Назарич да сваля удобния халат, но Инокентий Филатич все пак го принуди и тримата тръгнаха да разглеждат града, без да бързат и в трезво състояние.

От Троицкия мост се любуваха на есенния залез. Разперило огнени пера, слънцето потъваше зад Борсата като жар-птица в пищна постеля. Опаловият, светещ тон на небето бледнееше постепенно и помръкна в зенита. Врязвайки се в пламтящия залез, тъмнееха силуетите на фабриките. Черен дим изригваше гъсто на кълба от комините и като с траур подчертаваше блясъка на небето. Група дрипави облаци с мрачен сивопепеляв цвят тъгуваха над Борсата. Целият небосклон на запад стана тревожен. Но ето че слънцето се скри, на хоризонта между потъмнелите грамади на къщите, като разляло се море, легна ослепителната лента на пламъка — и всичко в небето пламна. Черните стълбове дим се превърнаха в алени потоци; навъсените, сивопепеливи облаци заруменяха ярко по краищата, весело издуха бузи. Огледалните стъкла на замислените дворци се посребриха с бяла светлина. Затворената във вечен гранит широка Нева отрази с хиляди отблясъци в стоманеносините си води небесното пожарище. Подпухналото от пиянството сиво-жълто лице на Прохор се оживи. Новите зъби в разтворената от почуда уста на Инокентий Филатич святкаха като перли.

Ала ето, постепенно гаснейки, всичко излиня. Измамникът-живописец остърга от небето своите линеещи багри на чародеец, сложи ги отново върху палитрата, обу, за да не хване хрема, галоши двадесет и пети номер и като се загърна плътно в сивия плащ на здрача, с гръмлив смях изчезна в преднощните тъмносиви далнини. Гърмяха трамваите, гърмяха по паважа железните колела на каруците. „Дий-дий!“ — подвикваше файтонджията, като вихър отнасяйки две кискащи се хубавици.

Изиграни ловко от измамната красота на залеза, приятелите се запътиха към ресторанта „Поплавок“, подкрепиха се с рибена чорбица от прясна чига, изпиха „колкото им душа тегли“ две бутилки „зверобой“[1] и развеселени се запътиха към театъра.

Започваше третото действие. Сибирците са на първия ред на партера. Инокентий Филатич често кълвеше с нос като петел край зърно. Артистите играеха ентусиазирано, добре. На Прохор хареса високата, със стройни крака „жрица на огъня“, на Яков Назарич — всичките дванадесет танцьорки; той усърдно молеше съдбата поне на две-три от тях да се скъса трикото. Не сваляше бинокъла от очите си.

Но ето — „нощта на спящите“. Под мътната светлина на луната иззад кулисите актьорите, потънали във вълшебен сън, се бяха разпръснали по пода в живописни пози.

— Спящи, събудете се! — звънливо, така че се чува в целия театър, възвестява прекрасната фея със златните крилца.

Спящите не се събуждат. В салона се чува равномерното хъркане на Инокентий Филатич.

— Спящи, събудете се! — отново заповядва феята.

Хъркането се засилва. Прохор и Яков Назарич раздрусват стареца за раменете. Феята, суфльорът и всички „спящи“ на сцената хапят устни, за да не прихнат от смях. На първите редове на партера сдържан присмех и роптание.

— Спящи, събудете се! — крещи злобно феята и размахва магическия жезъл.

Инокентий Филатич отвори изведнъж очи, кихна и сам се поздрави:

— Ха наздраве… Какво?

Чак до петия ред партерът гръмна от смях.

Така или горе-долу така посещаваха те зрелища.

[1] Водка, направена с кантарион. ↑

6

Минаха три дни. Вечер. Прохор е сам в стаята; пищене в ушите, мъка — не му е добре. Сверява сметки, разглежда ценоразписите на машиностроителните заводи. Слугата подаде на поднос две писма.

„Аз почвам истински да си отварям очите за условията на живот на нашите работници, които добиват нашето богатство. Тези условия наистина са ужасни. И ние с теб сме еднакво безчовечни и еднакво виновни за това. Само първите две години от нашия живот ти беше достатъчно внимателен към мен и към своите работници. А после сякаш някой те подмени: ти стана жесток, упорит и алчен.

Прохор, накъде отиваш и каква е твоята цел в живота? Запитай своята съвест, докато тя не е напълно заспала. А ако си я приспал с проклетата наркотична фраза: «За мене всичко е позволено» — страхувай се от своята съвест, когато тя се пробуди. Прохор, ти си млад, помисли върху всичко това и докато не е късно, ме зарадвай. Повярвай, отсега нататък целият ми живот ще бъде печален.“

Сърцето на Прохор се преобърна. Той разтърка очи, изпусна шумно въздух и отново прочете писмото. Седеше той и мислеше, подпрял глава с ръка. В раздразнението си почука с пръсти по масата: „Глупава жена“ — и отвори писмото на Протасов.

Двуседмичен отчет, цифри, изчисления, предложения. Разумно, смислено, правилно. В края послепис:

„Работниците изразяват открито недоволство против тежките трудови условия и прекалено ниската работна заплата. Очаквам Вашите бързи нареждания по точките за подобряване общите жизнени условия, изложени по-долу. Неизпълнението или дори протакането на изпълнението на тези точки може да повлече след себе си дезорганизация на работата, а следователно и подкопаване на цялото предприятие.

Точка първа…“

Прохор прегледа внимателно всички точки и очите му се наляха с жлъч. Стана енергично и няколко пъти се разходи из стаята, като ускоряваше крачка.

— Ха-ха, хубаво, хубаво… Ще видим… Наговорили сте се, гадове! Ха, ха, отлично.

Позвъни:

— Занесете веднага телеграмата. Бърза.

Докато пишеше, устните му се кривяха, веждите му се сключиха над носа, челото се покри с пот.

„Предоставям на вас правото незабавно да уволните до 500 души работници. Точка. По споразумение с пристава полицията да вземе мерки за тяхното изгонване извън границите на резиденцията. Точка. Водя преговори за наемане на група работници от Урал. Точка. Съобщете веднага за взетите от вас мерки. Громов“

Изпрати телеграмата и въздъхна с облекчение. Но вълнението в гърдите не стихна. Напоследък Протасов престана да му харесва: мъдрува, флиртува с работниците, обърква Нина. Нека, дяволът, се пооплакне с тази телеграма, нека. Прохор опря гръб в мрамора на студената камина и развълнуваната му мисъл самоволно направи скок назад.

Пред него зашумоляха страниците на бележника му — там, на Угрюм-река, през дните на волната младост. Изтлели, отдавна-отдавна изтръгнати от сърцето, забравени, те отново се надигнаха из времето.

Жарък, обвит от дима на горските пожари ден. Политическите заточеници теглят нагоре по реката шитик. На шитика, върху планина от меки възглавници, под чадър седи затлъстелият мошеник търгаш Аганес Агабабич.

— На ваше място аз бих удавил този хипопотам, който ограбва селяците — говори Прохор на заточениците. — Ето аз също ще стана богат, но ще подкарам работата другояче. Аз няма да си позволя да експлоатирам народа…

Така мислеше и говореше Прохор юношата. Ала Прохор мъжът, Прохор деловият човек сега се смее с глас над своите по-раншни думи.

Навън е тъмно. Той дръпна завесата. Старинният часовник върху камината мелодично удря осем. На вратата се чука.

— Да, да.

Влезе военен със сив шинел, с буйна, вчесана на две брада.

„Аха, секундантът… Дуелът“ — мярна се в мисълта на Прохор.

— Вие ли сте господин Громов от Сибир? Имам чест… генерал Петухов, адютант на градоначалника — дръннаха сребърните шпори. — Негово превъзходителство ви кани да заповядате при него за някои преговори.

„Край, донесли са“ — помисли Прохор. Но не се изплаши.

— На вашите услуги.

Излязоха. Покрита карета. В нея двама жандарми. Спуснаха пердетата. Потеглиха.

— Не знаете ли по каква работа? — попита Прохор седящия до него генерал Петухов. — Наскоро тук… ми се случи… една неприятност…

— Не, не, не се безпокойте… Разговорът ще има чисто делови характер. Впрочем длъжен съм да ви предупредя… Нека се отбием в моята квартира и там да обсъдим.

— Много се радвам — рече Прохор и пошепна на ухото на генерала: — Аз ще ви се отблагодаря…

След десетина минути конете спряха. Двор като кладенец. Тъмно, смърдящо на котки стълбище. Пети етаж. Малко салонче, прилично на работна, търговска кантора. На стената — портрет на Николай II до кръста. Четири бюра. Едното по-голямо, по-елегантно. На тавана свети безвкусен полюлей.

— Моля! — Генералът седна на голямото бюро. Настани срещу себе си Прохор с гръб към вратата, до която застанаха изпънати двамата жандарми.

Прохор е объркан: не знае по каква работа е тук и как да се държи.

— Такава… — Генералът намества очилата на гърбавия си нос, едва докосва с върховете на пръстите брадата си и гледа сериозно право в очите Прохор.

Прохор очаква неминуема за себе си буря. „Донесли са, донесли са, загази, гълъбче“ — почуква раздрънканото му от пиянството сърце. В мислите на Прохор бързо се мяркат сенките на Авдотя Фоминишна, на приятелката й баронеса Замойска и на самия градоначалник на столицата. Съзнанието му се задържа на понятието „градоначалник“ и Прохор леденее. Ако цялата тази мръсна история е стигнала до него, Прохор ще си изпати.

— Е?… Така-а…

Генералът се усмихна, натисна звънеца, каза:

— Какво… Да пийнем по чашка. За кураж — и се закиска във високата си червена яка с басов смях.

— Благодаря ви, не мога — излъга Прохор.

— Е, както искате, както искате — проточи недоволно генералът и перна с пръст от мундира си някаква буболечка.

— Всъщност… Аз бих… Но нали трябва да ходим при…

— Тъй, много право. Но работата е там…

В този момент от вътрешното помещение се появи, като разтвори кадифената завеса, слуга в ливрея със сини ревери.

— Лисабонско! — заповяда генералът, слугата се поклони, поднесе вино. — Работата е там… Вие мислите, че самият градоначалник е въздържател ли? Охо! Да бяхте видели… Работата е там, че трябва да бъдете при него в десет без четвърт — сега е осем и четиридесет и две минути. Има много време… И тъй… За ваше здраве!… — Генералът взе чашата, чукна се с Прохор.

— Наздраве, ваше превъзходителство — взе чашата и Прохор.

Генералът отпи малко. Прохор наведнъж, жадно изпи чашата си до дъно.

— Аха — рече генералът и позвъни. — Я налей, брат, още, и рибка, хайверец…

— Може би, ваше превъзходителство, ще обичате сирене бри?

— Дай сирене бри — поразмириши, брат, поразмириши.

Слугата бързо изпълни нареждането и излезе.

— Ето каква е работа… Пийте, моля, яжте… Не желаете ли от миризливото? Надявам се, че в Сибир няма такова гадно нещо. Живи червеи, мръсотия, пфу, смърди, а при това — пикантно… Е, за ваше здраве!

Прохор изпи и втора, и трета чаша.

— Така-а. Ето каква е работа. Вие, ако не се лъжа…

Прохор наостри уши, но сега мислите му летяха в надпревара, главата му бучеше.

— Ако не се лъжа, вие… Впрочем… Ей сега, ей сега… — Генералът натисна звънеца три пъти. — Така-а, така. Аха…

Иззад малиновата завеса в стаята влезе висока пълна дама с черна, влачеща се по земята наметка. На главата — дантелено боне с черен, закриващ лицето воал.

— Той ли е?

— Той.

Генералът плесна с ръце. Спусналите се върху Прохор жандарми в миг извиха и вързаха с кърпа ръцете му отзад. Прохор се изправи като насън. Черната дама отметна воала от лицето си.

— Позна ли ме?

Слисаният Прохор извика, като се мъчеше да освободи вързаните си ръце, започна да отстъпва бързо заднишком, в пространството. Ненавиждащите, студени очи, които святкаха отмъстително, се движеха след него, настигаха го и ето че те двамата са лице срещу лице.

— Мръсник! Бандит!… На̀ ти сега, на̀ ти! — И две оглушителни плесници, от които се разлюля и рухна таванът, опариха сърцето му до дъно. — Позна ли ме?

Прохор се спусна с гърди срещу жената и падна, повален от тъп удар отзад. Тъпчеха го ботуши, влачеха го по пода; разкрачен пълзешком, загубил изкуствената си брада, генералът крещеше и в двете му уши, в устата му. Ала Прохор нищо не вижда, нищо не чува и не чувствува: той е нейде там, извън битието, сред фъртуна, сред виелици на снежна буря.

Топла късна вечер. Санкт-Петербург е цял в светлини. Той още не се е продънил, жив е, цъфтящ. Плоският простор на блатата отдавна е наблъскан докрай с тежък камък. Онова, което е било горе на високите хълмове, е натрошено на парчета и свалено тук в низината. И ето че балтийското блато го няма, останали са само непобедимите мъгли: сиви, жълти, студени. Те влекат на своите убийствени поли мрак, болест, смърт.

Инокентий Филатич, червен като цвекло, със сребриста, чисто измита брада, се връща пеша от баня. Под мишница носи банска метличка (ще я подари на приятеля си, портиера на Мариинския хотел), в ръка — бродирана с вълнени конци старомодна чанта с бельото. Чудесно. Сега да има чаец да си пийне. Жалко, няма я Ана, вдовицата-дъщеря. Сега да му е домашен чаец за сгряване, сега да му е самоварът, едно малко шишенце водка — „година не пий, но след баня — открадни, ама пийни“, да се навечеря и — в леглото. А като стане — наоколо шуми тайгата. Това се казва живот!

Пък тук — крачи, крачи и в корема те блъскат, и в хълбока, и в гърба, току-виж — намерил си се под колелетата, трамваи, файтонджии, карети, а и каква мода въвели да пускат тези смърдящи пукала с огньове из Питер. Улица, пресечка, площад, улица, още две пресечки. Но натам ли върви той?

И в същото време тропот на копита, карета.

— Какво правите! Къде ме влачите?… Помо…

— Млък! Арестуван сте.

„Господи помилуй! Господи помилуй…“ Каретата препуска в тъмнината. От двете му страни жандарми… „Господи помилуй — двама жандарми!“

Пети етаж. На един диван — Прохор. Едва диша. „Господи помилуй, господи помилуй, жив ли е, или издъхва?“

— Вашият ли е?

— Нашият.

Само двамата жандарми, никой друг.

— И какво се е случило с него?

— Генералът го разпитва. Силен припадък. От страх. Не е свикнал…

— Господи помилуй… Господи помилуй… — закръсти се срещу портрета на царя.

— После ще се помолиш, дядка. Хайде, сбогом…

Надолу по стълбата. Шапката пада от клатушкащата се глава на Прохор. Старецът я мушва в джоба си. Бялата яка на Прохоровата риза е изцапана с нечистотия. Много гадно смърди.

— Сирене бри — пояснява единият от жандармите и заповядва на файтонджията: — Карай по-живо! — А на стареца: — Ако с това господарско сирене, дядка, намажат опашката на куче — ще побеснее. А господата го плюскат…

— Господи помилуй! — кръсти се старецът.

Каретата лети напред с друскане, старецът постоянно удря главата си в покрива, фуражката му се е извърнала с козирката към ухото, старецът трепере. Прохор мучи, плюе сухо, пъшка.

— Струва ми се, Мариинския? На Чернишев?

— Тъй вярно — трака с новите си зъби старецът.

Жандармът открехна вратичката, огледа се, викна:

— Файтонджията! Двайсет и седем хиляди и осемстотин номер. Стой!

Файтонджията — млад момък със синя широка дреха с мушамена, твърда като тенекия шапка — спря коня:

— Кво? Кво искаш?

— По заповед на господин градоначалника. Болен човек, баща му го придружава. Живо!… Тръгвай!…

— Кво? — завика момъкът след отлитащата карета.

— Тр-тр-тръгвай, приятелче… Аз ще ти платя… Господи помилуй! Господи помилуй!

7

На следния ден в „Петербургский листок“ в колоната за произшествия се появи бележка:

Загадъчното убийство на сибирския комерсант П. П. Громов

Работата стоеше така. Внесоха Прохор в хотела. Събра се тълпа. Засвириха постовите полицаи, почнаха да звънят по телефоните. Случилият се тук чевръст вездесъщ хроникьор на бърза ръка разпита треперещия Инокентий Филатич, веднага надраска от несвързаните му думи дописка и полетя към редакцията, за да я даде за печат.

Впрочем по пътя той се отби в жандармското управление. Когато там му казаха, че не е издавана никаква заповед за арестуването на Громов, хроникьорът се увери напълно, че тук работата намирисва на криминално престъпление.

До немай-къде обърканият Инокентий Филатич стана в тази суматоха съвършено невменяем. Той тичаше из хотела с метличката и търсеше портиера Пьотр, приятеля си, за да му даде подаръка. Накрая го намери в стаичката под стълбата.

— Днеска не съм дежурен — рече Пьотр. — Ах, ах, какво нещастие се случи! Десет години работя — такова нещо не сме патили. А жандармите питаха за вас, докато генералът задигаше вашия господар: „Къде отиде санким старчето, отдавна ли и на каква баня?“

Инокентий Филатич окончателно си загуби ума. Той гледаше шашардисано портиера в лицето, секнеше се и повтаряше:

— Господи помилуй! Господи помилуй!

Броят на „Петербургский листок“ със съобщението беше получен след няколко дни в резиденция „Громово“ от инженер Парчевски. Кой го беше изпратил — неизвестно. Във всеки случай нито тъстът на Прохор, нито Инокентий Филатич го бяха изпратили.

Четейки съобщението, Владислав Викентиевич Парчевски едва не припадна. Два пъти пламва от бурен прилив на кръв, два пъти побелява като тебешир. „Умрял, Громов умрял. Господарят умрял…“ Той търсеше опорна точка — да се радва ли, или да скърби, — ала всичко под него се люшкаше, плуваше. С треперещи ръце разбърка във вода прахче бром и го изпи на един дъх.

Дявол да го вземе, че как тъй?… Нина Яковлевна… Млада вдовица… Ба̀рдзо, ба̀рдзо… Ех, магаре, пся крев, глупак!… Не можа той, дяволският син, да завърти своевременно главата на господарката. Но кой да знае, че тя така внезапно, така трагично ще овдовее. Нещастна Нина, нещастен инженер Парчевски! Всичкото богатство, всичката слава сега навярно ще се падне на Протасов. И за слепия е ясно какви му са отношенията с господарката.

„Не, лъжеш се, лъжеш се, пся крев, лъжеш се! Още ще се преборим ние с теб. На дребно няма да си разчиствам сметките с теб, милорд Протасов, а наведнъж, наедно.“

Владислав Викентиевич Парчевски грабна фуражката си и като забрави да облече шинела си, изскочи на улицата. А беше студена есенна вечер. На улицата — жива душа няма. Къде да изтича? При Нина Яковлевна, при Протасов, при мистър Кук? Но ето че си спомни за Наденка и Парчевски, без да мисли повече, отиде бързо при нея.

Приставът беше в къщи — спеше. Шепнеха си в кухнята. Наденка плесна с ръце, защура се, седна безсилно на пейката. И хиляди мисли една през друга закипяха в главата й.

— Слушай, да излезем вън.

— Нищо, Владик. Той е пиян, спи.

— Слушай! — зашепна той трескаво в лицето на Наденка, като притискаше силно ръцете й до гърдите си. — Слушай. Ще се побъркам… Слушай! Аз трябва да се оженя за господарката… Почакай, почакай, не си дърпай ръцете, слушай!… Фу, дявол да го вземе!… Дай ми малко вода… Когато се оженя — да не би да я обичам? Заклевам ти се в божията майка, че ти ще бъдеш моята най-близка, най-мила гражданска съпруга! А Нина аз ще натикам в кози рог… Не, аз ще се побъркам… О, матка бозка, матка бозка!… — Омаломощен, той се олюля и също седна на пейката до Наденка. Тя се отпусна на рамото му и тихо заплака.

— Владик, Владик!… Мили Владик… — изсекна се тя и като потрепера цяла, прошепна: — А какво ще стане с моя пристав? Ще ме убие. Дай ми отрова от лабилаторията…

— Не бой се. Моят вуйчо е губернатор, моментално ще го извика при себе си, ще го командирова на друго място, на хиляди версти… Ще уредя това… Това не е враг, това не е враг… Мой враг в тази работа е Протасов… Още сега иди при него, съобщи му за смъртта на господаря. В един столичен вестник… Току-що го получих. И наблюдавай, разбираш ли — най-внимателно наблюдавай как той, какво той…

Нина още не бе си легнала: самичка пиеше вечерния си чай.

Влезе разтревожен инженер Парчевски. С особена почтителност целуна ръка на домакинята, седна.

— А аз съм сама, скучая… Много се радвам, че ви виждам — рече мило Нина, като побутваше към госта чай и сладко. — Защо така рядко идвате у нас?

За да не издаде вълнението си, инженер Парчевски цял се изопна като пружина, сякаш се бе стегнал в корсет.

— Нина Яковлевна — започна топло той, — как смеех да си помисля да се вмъквам във вашия живот, да нарушавам вашето спокойствие, което аз така… А при това аз безкрайно обичам семейния уют. О, ако съдбата ми дареше…

— Какво, добра жена ли? — навела кокетно глава, усмихна му се домакинята. — Оженете се за Кети. Какво му е на момичето…

Парчевски отпусна красивата си глава и замига безмълвен.

— Какво? Обичате друга ли?

Парчевски вдигна глава, с печален укор погледна Нина с пълни със сълзи очи.

— Да… Обичам друга — глухо, с трагичен шепот промълви той и отново сведе глава.

Като виждаше неговата печал, чувствителната Нина беше готова и тя да се просълзи. И през ум не можеше да й мине, че причина за крайната развълнуваност на Парчевски са нейните собствени милиони. Неопитна в тънките разговори, засягащи щекотливи теми, тя не знаеше какво да му отговори и каза:

— Щом обичате друга, аз не виждам причини, които ви принуждават да живеете разделени. Надявам се, тя е свободна, нали?

— Не! — отвърна Парчевски, като вдигна бързо глава и пламналите му бузи се загърчиха.

Инженер Парчевски не беше безразличен към Нина. Когато му се случваше да бъде в обществото на Нина, той всеки път проявяваше към нея необикновена любезност. Нина е жена, това я ласкаеше. Но тя си обясняваше това повече от деликатно отношение на Парчевски към нея с неговото добро възпитание. „Веднага си личи, че е човек от обществото“ — мислеше тя. Обаче Нина все пак е жена. И тайно от всички, а може би и от самата себе си, като се вглеждаше в приятните черти на лицето на Парчевски, понякога мислено го преценяваше като интересен мъж. Ала в такива случаи като мерило за грешните й мисли винаги се изправяше обликът на Андрей Андреевич Протасов и мисълта за Парчевски тутакси се изпаряваше.

Впрочем във всичко и навсякъде — възпиращи моменти. При други условия може би всичко би било по-иначе. Напоследък спирачката, която държеше Нина в душевно равновесие, малко по малко започна от само себе си да се разхлабва. Истинската любов към мъжа й започна да се колебае, всъщност — тя вече не съществува. Нина държи Прохор в сърцето си само като свадлив квартирант, като баща на нейната Верочка, не повече. И ако хлабавото звено на брачната верига се скъса и спирачката изтърве, Нина-жената може да се хлъзне по надолнището.

Такъв момент лека-полека се приближаваше. Той прозираше сега леко в прекрасните опечалени очи на Нина, в морните гънки на тъгата, легнали около устните й. Това забеляза и талантливият актьор Парчевски.

— Нина Яковлевна? — Аз винаги… съвсем искрено ви говоря, винаги, винаги съм бил очарован от вас.

— Благодаря — отговори Нина, като наведе очи, и крайчетата на ушите й припариха. Тя с интерес изчакваше.

— Нина Яковлевна! Аз винаги съм се удивлявал на вашия ум, на вашето добро, истински християнско сърце. Аз съм католик, но аз съм християнин… И достатъчно е да кажете само една дума — и аз ще стана православен.

— Благодаря — проточи пак Нина и тъгата в погледа й явно излиня. Сега тя се вслушваше в ласкателния глас на Парчевски и със сърцето, и с ума си. — Вие, струва ми се, сте много религиозен?

— О, без съмнение! — с патос възкликна атеистът Парчевски и с велико ликуване веднага почувствува под краката си сигурна почва за по-нататъшна атака на Нининото сърце. — Аз съм досущ като майка ми. Тя беше рускиня — излъга той — и фанатично религиозна. Аз и сега често се моля нощем, спомням си моята майка-светица и плача…

— Колко сте мил! — с християнско съчувствие рече Нина и тутакси й стана топло до него. — Колко жалко, че… — и тя не довърши, искаше да изрази съжалението си, че нейният близък приятел Протасов не е такъв. Тя се облегна мечтателно в креслото и горящите й очи се устремиха през угасналия самовар, през фруктиерите нейде в далечината.

Треска затресе инженер Парчевски. Той хвърли поглед към стенния английски часовник — готвеше се да удари десет — и реши, че е дошло време. Наденка навярно вече е успяла да изпълни заръката и Протасов всеки момент може да се появи. И така по-смело! Една минутка забавяне може да погуби всичко.

— Нина Яковлевна! — Парчевски се изправи в цял ръст и сплете пръстите на ръцете си.

Нина трепна вътрешно и бързо се обърна към него.

— Аз трябва, аз трябва да ви открия името на онази, която ми е по-скъпа от живота.

Тънките вежди на Нина отскочиха нагоре, устата се полуотвори. Парчевски отстъпи половин крачка назад и безогледно се хвърли като във вир пред краката на Нина.

— Нина! Това сте вие!

Нина скочи, очите й уплашено светнаха, тя плесна ръце с молба към сребърната икона на божията майка.

— Презирайте ме, плюйте ме! Готов съм да свърша със себе си във вашите крака. Но аз ви обичам!

— Безумец! — извика Нина, готвейки се да избяга от стаята. — Как се осмелихте на мен, омъжената жена…

— Простете великодушно, простете! — Чупейки като провинциален трагик ръце, пълзеше подир нея на колене Парчевски и с ридаещ глас извика: — Но вие сте вдовица!…

— Вдовица?! — За миг нервите на Нина стихнаха, но тя тутакси се разсмя с някакъв особен злорадо тих смях. — Да, да… Донякъде — да, вдовица. Но това все пак още не ви дава право…

Тя спря и трепна: под самото й ухо зазвъня телефон (в тяхната къща почти във всяка стая има по един телефон).

Парчевски бързо стана, изчисти с кърпичка коленете си, оправи гънките на панталона и — замря.

Разговорът по телефона:

— Нина Яковлевна ли е? Добър вечер.

— Добър вечер. Протасов, вие ли сте?

— Аз съм. Кажете, нищо ли не сте получавали от Петербург?

— Не.

— Хм… Чудно, много чудно…

— А именно?…

— Имам известие, което ми се струва съвсем невероятно…

— Приятно, не?

— Н-н-н… не съвсем… Позволете ми да поканя във вашия дом Парчевски и да дойда и аз…

— Владислав Викентич е у дома…

— Ах, тогава вие знаете? Как ви се струва?

— Нищо не зная…

— Чудно, чудно…

— Андрей Андреич, миличък! Вие ме плашите — задиша възбудено в слушалката Нина. — Нещо с мъжа ми ли?

— Да.

Протасов веднага заповяда да впрегнат бричката. Веднага щом Нина остави телефона, инженер Парчевски почтително й подаде вестника с думите:

— Като християнка вие трябва да приемете това известие мъжествено. Съдбата на всевишния бог е над нас. Езус Христус да ви помогне! — И той посочи с пръст съобщението.

Изстиналата Нина, забравила всичко, седна и плъзна поглед по подскачащите редове:

Загадъчното убийство на сибирския комерсант П. П. Громов

„Вчера към десет и нещо вечерта с файтон № 27 800 бил докаран в Мариинския хотел със слаби признаци на живот временно пребиваващият в хотела сибирски богаташ П. П. Громов. Докато го пренасяли в стаята му, пострадалият починал. С него в най-хубавата стая на хотела живеели: неговият роднина, сибирският търговец Я. Н. Куприянов, и чиновникът на Громов Инокентий Филатич, старец, който докарал Громов с файтона. Този старец, който поради силно душевно сътресение беше забравил името си, ни разказва следното… и т.н.

Съобщението завършваше така:

Няма съмнение, че в случая има налице криминално престъпление. Цялата столична полиция е вдигната на крак. Взети са най-енергични мерки за откриване гнездото на бандитите.“

Вестникът бе залян със сълзи от Нина. Без истерика, без писъци, с чувство на най-голямо самообладание, обаче забравила, че в стаята е Парчевски, тя отиде в ъгъла и коленичи пред иконата. Инженер Парчевски трябваше да направи същото. Нина удряше чело в земята, Парчевски също, като се стараеше да се удря по-силно. Нина въздишаше, въздишаше и Парчевски, Нина шепнеше молитви, шепнеше молитви и Парчевски.

— Добър вечер — каза Протасов и пенснето падна от носа му. — Какво е това?…

Инженер Парчевски скочи, отдръпна се бързо в тъмното, дето веднага почна да чисти панталона с кърпичката си и да оправя ръбовете му, като ругаеше в себе си: „Дявол, влиза, без да чука!“

Протасов също го наруга мислено: „Подлец, влечуго!“ — и рече гласно:

— Прощавайте, Нина Яковлевна. Минах през задния вход.

— Ей сега, седнете, Андрей Адреич — промълви Нина и излезе да освежи лицето си.

Протасов седна до масата, Парчевски — на канапето. И двамата се чувствуваха зле: единият като крадец, другият като неочакван, неканен свидетел-очевидец. По всички ъгли на трапезарията се спотаи тревожно мълчание. Само часовникът отмерваше такт и съненото канарче се разтърсваше. Протасов взе да подсвирква тихичко някаква мелодия. Парчевски внимателно оглаждаше ноктите си с металическа пиличка с костена дръжка.

— Аз пък, извинете, да не знаех, че сте толкова набожен.

Без да бърза, Парчевски издърпа от сърцето си стрелата на неприятеля си и заостри своята:

— Както ви е известно, аз съм католик… Има обстоятелства, когато, когато… Аз просто се обърках, не знаех какво да правя, когато пани коленичи… Но аз никак не очаквах подобен въпрос от ваша страна, нито това, че се промъквате крадешком на пръсти, като котка… И едното, и другото е просташко.

Парчевски преметна крак върху крак и обърна рязко гръб на Протасов.

— Знаете ли — каза Протасов, като въртеше във въздуха пенснето си, — като Ви зададох този въпрос, аз просто се интересувах от вас като тип… Това е всичко…

— Мерси…

— Да, да. А вие запазете вашия менторски тон за някой друг. Например за Наденка.

— Пардон… За Надежда Василиевна, искате да кажете?

— За ролята, която сте й натрапили, тя е премного примитивна, за да не кажа — глупава.

— Какво общо имам аз тук и какво Наденка? — повдигна вежди и рамене инженер Парчевски.

— Да, подобна симбиоза е дяволски интересна… Ха-ха-ха!

Влезе Нина, цяла в черно.

8

Вестта за смъртта на господаря се пръсна из цялото селище. Слуховете се плодяха като плъхове: бързо и в геометрична прогресия.

Отец Александър, макар и с голямо съмнение за смъртта на Громов, все пак спомена на литургията пред божия престол новопредставената душа на Прохор. „По-добре е да пресолиш, отколкото да не досолиш“ — по семинаристки просто помисли той. А когато службата свърши, камериерката Настя му предаде поканата на господарката „да заповяда на чай“.

Домашното съвещание — Нина, отец Александър, Протасов — ставаше в кабинета на Прохор. На него присъствуваше като ням свидетел и вълкът.

Очите на Нина са плувнали в сълзи, естествената руменина е покрита с гъст пласт пудра. Отец Александър за пръв път прочете съобщението и три пъти се прекръсти.

— Според мен още нищо не се знае — продума Протасов, като запали от пурите на Прохор. — Смятам, че „Петербургский листок“ е най-жълтият, най-скандальозният вестник в света. Булеварден парцал! Аз говорих вече вчера с Нина Яковлевна на тази тема. И мисля, че съм прав, като твърдя, че тук има просто някакъв трик… Макар че…

— Чакайте — скръсти свещеникът ръце на гърди. — А имената? Инокентий Филатич, бащата на Нина Яковлевна… Страх ме е да пророкувам, но логиката ни кара да мислим, че…

— Вчера изпратихме в Петербург бързи телеграми на няколко места — рече Нина.

В редакцията, в градоначалството, в столичната полиция и на адреса на Прохор Петрович — в Мариинския хотел, на улица Чернишов — потвърди Протасов.

При думите „Прохор Петрович“ лежащият на кушетката вълк наостри уши, прозина се и завъртя опашка. Забелязал поведението на животното, свещеникът запита домакинята:

— А вие не сте ли забелязали, многоуважаема Нина Яковлевна, известно душевно, не, не душевно, разбира се, а… как да го кажа? Ами кучето — как се държа то на онази черна дата? Може би е вило, може би е лаело, тъгувало е дълбоко…

— Не мога да си спомня — рече Нина. — Андрей Андреич, миличък, подайте ми шала, замръзнах… — Раменете й потръпнаха.

— Тъй, тъй… А това се случва с тези безсловесни твари. Предусещат, предусещат… Е, какво пък. Ако не е станало нищо такова, това е зело утешително. Във всеки случай, дъще моя, трябва да се уповавате на божията милост и да не падате духом.

Като четеше назидания и посмъркваше от сребърната си табакера емфие, отец Александър приведе няколко известни нему примера, когато живи хора били считани поради играта на случая за мъртви.

— Така се е случило например с моя наставник, преосвещения новгородски и староруски, владика Феогност…

— Или с американския владика Марк Твен — вметна Протасов, носейки шала.

— Да, да! Да, да! — възкликна свещеникът с някаква детска радост.

— Аз съм готова на всичко — рече Нина, като се загръщаше с шала.

— Зело похвално!

Изяснено бе, че нито телеграми, нито писма, не са идвали от господаря ето вече десет дни. Това обстоятелство се признаваше за най-тревожно. Всъщност за всички трагедията беше почти достатъчно очевидна. Леки сенки на надежда се мяркаха единствено в душата на Нина. Те само я измъчваха, объркваха, без да й носят успокоение.

— Във всеки случай — каза свещеникът — аз смятам за целесъобразно да се отложи тържествената панихида дотогава, докато абстрактният факт, не дай боже, стане факт конкретен. — Той почувствува, че е допуснал известна нетактичност, и за да заглади впечатлението, добави: — Впрочем аз чувствувам интуитивно, че Прохор Петрович е жив.

Вълкът пак зашиба бързо-бързо с опашка и скочи от кушетката.

— А ако — да, какво да правя? — Наведените очи на Нина отново плувнаха в сълзи. — Да замина за Питер или…

— Или да предоставите докарването на останките на покойника на Инокентий Филатич и на вашия баща? — прекъсна я свещеникът. — Аз смятам, че не би трябвало да оставяте работата и крехката Верочка.

— Що се отнася до ръководенето на работата — рече Протасов, като пускаше гъсти кълба дим, — аз залагам главата си, че работата ни най-малко няма да пострада.

— Сигурна съм в това — опита се да му се усмихне плахо, през сълзи Нина.

Протасов възприе усмивката като слънчев лъч, оцени я по своему и я скъта в сърцето си. На сърцето му стана тревожно, страшно и приятно.

Май че най-съсипана от всички се чувствуваше Ана Инокентиевна. Днес тя не отвори дюкяна, а седеше в спалнята полусъблечена, заобиколена от клюкарки, бабички, врачки, плачеше и лудо крещеше:

— Татенцето ми ще осъдят!… Татенцето ми ще осъдят!…

В своята искрена печал не оставаше по-назад от нея и дякон Ферапонт. Прохор го беше довел от Урал като изкусен ковач. Той с цялата си душа беше привързан към Прохор. Колко пъти бяха ходили заедно на опасен лов. Веднъж една мечка притисна Прохор — с един замах на тежката секира ковачът отведнъж почти отсече рунтавата глава на звяра. Прохор не му остана длъжен — увеличи двойно заплатата на ковача и му подари една хубава пушка. Прохор, както и всички други, винаги се учудваше от гръмоносния му глас. Веднъж едно стадо крави, изплашено от страшния рев на Ферапонт, долетя от пасището в селището, а бикът се втурна в блатото, затъна там до ушите и се удави.

Когато Нина Яковлевна заминаваше на гости или на поклонение, Прохор го удряше на гуляй. Вземаше със себе си ковача в някоя лодка и го караше да пее разбойнически песни.

Ех, дълго ли трябва

да моля съда,

че да ми наложи

с камшика гърба…

Песента се лееше мощно, удряше се в скалите, носеше се на всички страни плътно и силно. Работниците, които се суетяха около своите работи, оставяха за момент заниманието си, вслушваха се и казваха:

— Гуляе с Ферапонт.

За да угоди на Нина и да издигне ковача, Прохор му каза веднъж:

— Слушай, Ферапонт… Искаш ли да станеш дякон?

— Необразовани сме ние — с голяма надежда в сърцето се ухили широко ковачът. — Е, вярно, добре можем да четем и пишем.

Без да напуща ковашкия цех, той постъпи за половин година при отец Александър за подготовка, по настояване на Прохор се ожени за дъщерята на отец Ипат от Медведево, живя известно време в околийския град, дето и беше ръкоположен неотдавна за дякон. Преди женитбата си ковачът има такъв разговор с Прохор:

— Прохор Петрович, ами аз имам невяста в Урал… стопанка, Лукерия.

— Деца имате ли? Обичаш ли я?

— Съвсем не.

— Документите ти в теб ли са? Паспортът, кръщелното…

Ковачът ги подаде. Прохор ги хвърли в печката и каза:

— На̀, сега си ерген.

А на пристава заповяда да изпрати на Лукерия сто рубли и официално съобщение, че нейният мъж „по божия воля умря“. Така по каприз на Прохор Лукерия овдовя, ковачът стана дякон, старата мома Манечка, дъщерята на отец Ипат, се омъжи.

Велики дела може да прави Прохор. Та как да не оплакваш загадъчната смърт на такъв човек?! Дякон Ферапонт не отиде в ковачницата, от сутринта почна да пие, седеше на пода, пийваше по глътка, похапваше необелени картофи и през сълзи жално извиваше полугласно:

Вечная па-а-мят…

Чипоносичката дебеланка Манечка — един аршин по-ниска от него — в джоба да я сложиш, имаше неограничена власт над своя мъж-великан.

— Сядай на пода. Ето ти една бутилка. И да не си посмял друга да искаш. Реви, ама по-тихо — хора минават по улицата.

И бършейки сълзите си, дяконът тихичко проплакваше:

Со святими упо-ко-ой…

А Манечка, запретнала ръкави, месеше тесто.

Иля Петрович Сохатих прекара нощта на риболов; той научи печалната новина едва тая сутрин. Замаян и разстроен от безсънната нощ (хвана две щуки и две мрени), той не можа да съобрази веднага: да жали, или не? Но като отложи по-подробните размишления по този повод за след обед, от приличие също реши да жали и незабавно изпадна в печал. Ала ето ти беда! Книгата „Добрият тон, или как да се държи в обществото младият човек“ не му даваше необходимите наставления. Сватби, кръщенета, именни дни — от тия работи колкото щеш, а за погребения няма. И това ми било книжка! Хе-хе!… Той реши да действува по свое усмотрение, като съгласува постъпките си със здравия смисъл. Облече черния си костюм, забоде на ръкава си траурен креп, поупражни се пред огледалото, като отпускаше ъглите на устните си, как да придаде на лицето си набожен вид и се запъти да изкаже съболезнованията си на Нина Яковлевна.

С увиснали устни той влезе в кухнята, ръкува се с Настя и я помоли да доложи на госпожата. В това време у Нина Яковлевна ставаше съвещанието — тя се престори на болна и не излезе. Иля Петрович помрачня, въздъхна, извади визитната си картичка със златни ръбове, добави на нея „убит от скръб“, помоли да бъде предадена на вдовицата, изяде предложената му от Настя пирожка, каза „адю“ и си отиде, като си свирукаше.

Във всички предприятия работниците, въпреки подвикванията на десетниците и майсторите, заплахите с глоба, работеха днес през куп за грош.

Чести и дълги пушения, разговори, приказчици. В очите, в думите, в движението на мускулите — напиращо навън злорадство.

— Пукна — така му се пада. Трябва да празнуваме днес, а не да превиваме гръб. По-лошо няма да стане. Сто пъти по-добре ще стане. На този човек, дето го е пречукал, всичките грехове са простени. Ние и самите се канехме…

— Какво? Какво, какво?!

— Ами нищо. Мина-замина.

Десетниците, отговорниците гълчаха работниците поради своето обществено положение, възпираха ги, но самите те плуваха до гуша в съблазънта на радостта. „За работата ще се залови господарката, чудо ще бъде. Заедно с нея — Протасов — управител. А онзи пукна и — много добре.“

След обед мнозина не отидоха на работа. По заповед на пристава двете казьонки[1] и петте пивници бяха затворени. От кръчмарките бе закупен и изпит от работниците всичкият спирт. Арестът беше претъпкан с гуляйджии: влачеха пияните в банята и в склада за чугунените отливки. Урядникът и стражарите се разправяха с пияните по своему. Пияните ритаха, плюеха в омразните мутри на насилниците, заканваха се:

— Почакайте, гадове! Сега всичко ще се обърне с главата надолу.

Общата маса на работниците, завършила трудовия ден, беше трезва, не позволяваше буйства, но все пак работниците пееха песни, викаха „ура“, намислиха дори да изберат делегация, която да отиде при господарката и Протасов „с поздравление“, но бяха благоразумно разубедени. На някои къщи и почти на всички бараки са окачени празнични знамена. Стражарите ги смъкваха, но хлапетиите пак ги окачваха.

Алберт Хенрихович Кук, който беше в цветущо здраве, също обяви стачка днес, остана си в къщи. С мистър Кук това е небивал случай. Още сутринта заповяда на Иван да му даде една бутилка коняк и никого да не пуска. Иван беше крайно учуден. Не по-малко от Иван учуден на себе си беше и самият мистър Кук. Такова малодушие, такава отпадналост на духа никога не му са се случвали.

Би трябвало веднага да отиде и да падне в краката й, да моли, да проси. Ала волята, мисълта са парализирани. „Хайде, една за смелост. Хайде, втора… Хайде, трета. Сега или никога, сега или никога.“

— Иван, нов бутилка! Дръвник! Вчера ослепел, утре не видиш?!

„Да, трябва да отида, трябва да отида. Във всеки случай — шансове има. Протасов е социалист, материалист — долу, не влиза в сметката; Парчевски е хлапак, глупак, комарджия — долу! Кой още, кой още, дявол да го вземе?! И така — шансовете са осемдесет и пет на сто.“

— Иван! Обувките… Най-добрите.

Той събува плъстените пантофи, но душевната парализа отново поразява волята му. Звъни телефонът, мистър Кук взема слушалката с трескавия поглед на луд:

— Кой? Протасов, вие ли сте? По дяволите! Аз не съм в къщи…

„Да, да, трябва да отида, трябва да отида… Но аз като че… вие… вие… сте малко пиян.“

— Иван! Аз пиян?

— Съвсем не, вашескородие.

Той си спомни онази отдавнашна среща с Нина. О, как я обичаше той тогава и как я обича и днес! О, как я обича! Така не може да обича нито един русин, нито един немец, нито един французин. Даже Шекспировият мавър не е обичал така своята Дездемона, както той обича мадам Громоф… нещастният, как се казваше, как се казваше това?… Нещастният вдовиц… Заради нея може би той и се е заврял в тази дива страна, с този див човек Прохор Громоф…

— Господарю, ще вечеряте ли?

— Как, как, как? Аз още не млього закусил. Пий!

Иван пие.

— Върви си!

Иван си отива.

Да, да. Той помни много добре. Горичката. Сърпът на месеца отдясно и — тя. Той падна пред нея на колене, допря чело до нейните прашни пантофи. Тя го повдигна, каза му нещо, но тогава той беше глух и с двете уши, беше безумен, викна: „О, да, о, да“ — и стреля с револвера. Искаше да се убие. Но… куршумът отлетя нагоре. Нещастен случай. О, да! О, да! И чак след една седмица по някакво чудо той ясно си спомни всички нейни думи. Тя каза: „Аз ценя вашите чувства към мен. Ще ви уважавам, ще ви обичам като чудесен човек.“ И добави: „Не повече…“ Тази нейна фраза той издълба завинаги в сърцето си. Длетото беше страстта, мъчителната жажда за постигане. А последните думи „не повече“ (той разбра техния смисъл) отидоха от сърцето в черния дроб. Те го терзаят, те му пречат да живее спокойно, те са горчиви като жлъчка…

Всичко в този свят може да се превъзмогне. Можеш да вдигнеш във въздуха скала, да пуснеш река да тече по друго корито, можеш да победиш сам себе си. Но жената? Как да я спечелиш, с какво вълшебно биле да я привържеш към себе си?… Кой, кой? Кой ще отговори?!

— Какво?

Пред него е Иван. Той се люшка наляво-надясно, прикляка, подскача до тавана. И всичко се люшка, прикляка, подскача. Мистър Кук се е опрял здраво с крака в пода, а с ръце се е вкопчал в горната дъска на масата. Но подът се люлееше като люлка, а отрупаната с чертежи работна маса се мъчеше да се изкопчи от ръцете на своя стопанин и да полети в пространството. Мистър Кук хлъцна и се вторачи между двете очи на Иван.

— Седни, Иван… — каза той със слаб глас.

Иван се подчини.

— Иван! — Мистър Кук отдели ръце от масата и без малко да падне на пода. — Иван! А изведнъж ти и аз станем… утре… след някой друг седмиц млього, млього богати. О, аз ще съумея да уредя работата, пофярвай, Иван… — Той поотвори малко очи — Иван го нямаше, седеше Протасов. Отвори по-широко очи — вместо Протасов беше Парчевски; ококори се и разтърка очи — Парчевски изчезна и вместо него е той, той самият мистър Кук, двойникът.

— С кого имам честта?

И мистър Кук хвърли срещу самия себе си тежкото преспапие. Огледалото, пред което се бръсна сутринта — се пръсна на парчета и се катурна от масата.

— Ха-ха!… Фено-о-ме-нално!

Да, да… Все пак трябва да върви колкото се може по-скоро. Настъпил е последният час и мистър Кук трябва да се представи на своята дама. Мистър Кук е възпитан прекрасно. Мистър Кук е напълно сигурен, че дамата ще предпочете именно него. О, мистър Кук скоро, много скоро ще стане милионер. Да-да-да…

— Иван!… Дай! Млього най-добрите…

— Какво?!

— Гаща, гаща, гаща!

— Моля ви се, господин господарю! Какви гащи?! Нощ е. Вие благоволихте да излочите две бутилки коняк.

— Млього ти глупак… Рюска добър пословиц казва: „Който се опарил с мляко, обърне на водка…“ Хайде, живо, живо, живо!… Бутилка водка!…

— Няма да ви дам, вашескородие… Ей богу, няма да ви дам. Благоволете да къртите…

Мистър Кук го изгледа с добродушна усмивка, щракна с пръсти и долепи ухо до масата. Масата бучеше, люлееше се. До мистър Кук пристъпи Нина, поглади косата му и грижливо го поведе към ергенската му кушетка.

— О, богиня!… Вие ли сте?…

— Тъй вярно, господарю, аз… — рече Иван, като го крепеше под мишниците.

Удари дванадесет. А към един часа през нощта дежурният в пощата стражар донесе на Нина наведнъж четири телеграми-отговори.

[1] Държавни дюкяни, в които продават само водка. ↑

9

Инженер Парчевски се върна след вечерната среща с очарователната господарка в абсолютен възторг от себе си. Неголямата му квартира — две стаи и кухня — беше мебелирана царски: от практически цели Прохор Петрович не жалеше пари за това. Пан Парчевски се приближи по мекия килим до голямото огледало. Погледна го щастливото лице, брадичката и устните се усмихваха, а очите си оставаха сурови и надменни.

— Вид горд, самостоятелен и… мил — каза той. Огледалото повтори след него дума по дума като папагал.

Ами че естествено. Та няма побеляващата глава на Протасов да се мери с младия ясновелможен пан, в чиито жили тече може би кръвта на самия крал Ян Собески. Пък той великолепно забеляза и отношението на господарката към този руски дръвник Протасов. Обикновена дружба, изгодна за страните, а пък всичко друго са глупави дрънканици на побърканата Наденка. Че то иначе не може и да бъде: в пани Нина е прекалено силна вярата в бога, пък Протасов… Ха-ха!… Нека, нека, толкоз по-добре.

Като го изпращаше до антрето, дори по-нататък, до самата външна врата, пани Нина му каза с благодарен глас:

— Мили, мили Владислав Викентич. Аз много ценя вашата преданост към мен… Само вашето младо сърце е могло да разбере целия ужас, който ме е обзел сега. Наистина ли ме обичате? Благодаря ви. Прощавайте, мили.

Макар пани да не каза тези думи, а дори съвсем други, тя би казала именно така, ако този проклет простак Протасов не бе показал на вратата своята булдожка кратуна, та всичко да види, всичко да подслуша със своите магарешки уши. О, пся крев!…

— Цо то бендзе, цо то бендзе[1]?…

Като се хващаше за слепоочието и плуваше в златни мечти, пан Парчевски мина по килима до писалището и започна да съчинява телеграма до свой приятел в Питер.

Тази нощ мнозина, които бяха успели да научат скръбната вест, изобщо не спаха.

Не легна и Кети. Тя не можа да се реши да отиде сама при Нина. Кети живееше в една широка стая у женения механик. Чист креват, книги, портрети, навсякъде цветя — стаята благоухае. На възглавницата, пъхнала муцунка в рунтавата си опашка, спи питомната катеричка Леди.

Няма покой за девойката. Институтка по възпитание, по-млада приятелка на Нина, тя я обожава. И целият й вътрешен живот е в задоблачни мечти. Тя обожава също така и Протасов, а май че обожава малко и Парчевски. Но тя е слушала много лоши работи за него и сърцето й винаги го е изтиквало на заден план.

Интересно е да се надникне в нейния дневник. Тя цялата е отразена в него.

„17 юли. Вчера, като се къдрех, изгорих челото си. Ангелът Нина ми подари шишенце парижки парфюм. Акъла ми взе. Нежен, но много траен мирис.

21 юли. Днес се къпахме заедно с Нина в тяхната баня. Много съм отслабнала, но съм се разхубавила. Краката ми са дълги. Много жалко, че не съм балерина. Но вече е късно. Сега съм на 25 години. Предполагам, че съм отслабнала от този непоносим А. А. Пр. Стори ми се, че ми прави мили очи. Но аз зная, той обича Нина, а на такова нищожество като мен — плюе. Мисли ме за хлапачка.

30 юли. Татенцето пише, че местят техния полк в Рязан. Той е назначен за командир на полка. Парчевски ми стисна ръката двусмислено. Сладур е той. Присънва ми се особено. Нескромно.

1 август. Протасов никога няма да се ожени за мен. Макар Нина да ме уверява в обратното, по всичко виждам, че тя не е равнодушна към него, тя хитрува с мен. Леди подмокри възглавницата ми е нещо много жълто като гумигут. Колко жалко, че тук няма лимони. Липсват ми лимоните и портокалите. Тъгувам и за мама. Защо умря тя толкова рано?

23 август. Доста отдавна не съм писала. В мое присъствие Протасов каза на Нина, че ако се ожени, то ще е за съвсем младичка девойка, наивна като цвете, и ще се постарае да я възпита, да я направи достоен човек. Забелязах как устните на Нина трепнаха. Протасов каза: «Но това никога няма да стане.» Той е някак си загадъчен. Всички са убедени, че той е на страната на работниците. Каква низост!“

В същия дух. И ето сега, в тази глуха нощ, тя вписа: „Догоряха светлините, повехнаха цветята. Моето нещастно сърце предусеща, че Нина ще се омъжи за Протасов. Тя е умна. А освен това аз имам за туй факти. А за мен, горката, кой? Парчевски? Ех, нищожество, нищожество! Оцет не стига в моя живот. Оцет!“

Тя се съблече; без да се помоли на бога, се хвърли в кревата и почна да мисли не съвсем скромно за Парчевски.

А по това време Парчевски вече два часа седи при пристава.

Пиха чай. Приставът пухтеше. Разговорът веднага премина на събитието. Приставът беше с копринена, извезана от Наденка синя рубашка с шнур и приличаше на затлъстял кръчмар. Като сложи на дланта си чинийката, той подуха горещия чай.

— На вас, Владислав Викентич, се доверявам — рече той. — Вие сте наш. А тази лисица Протасов, охохо! Това е дявол и половина, ще ви кажа аз.

— Напълно съм съгласен…

— И ако, боже опази, завърти главата на господарката — а това е напълно възможно, — тогава… сам разбирате… Нито аз, нито вие… Че той ще ме унищожи.

— Не бойте се — рече Парчевски. — На моя вуйчо е известно туй-онуй за Протасов. Ами че той е якобинец, социалист чиста проба.

— Истина, истина — подзе Наденка. — С очите си го видях как една нощ излизаше от сборище…

— Ама той ли беше?

— Той, той, той!… Бре-е? Мен да ме излъжат? На̀…!

Пан Парчевски се посмръщи малко от грубата фраза на Наденка.

— Този Протасов аз отдавна съм го пипнал… — И приставът избърса мокрото си лице с пешкир с петлета. — Ама беше под закрилата на покойния Прохор Петрович.

— Ах, така ли било? Странно. Аз не знаех.

И Парчевски записа в паметта си тази фраза на пристава.

— И знаете ли какво, миличък Владислав Викентиевич… — Приставът се разходи из стаята, перна с пръсти една пълзяща по печката хлебарка и прекара краищата на пръстите си по бухналите си мустаци. Той седна на канапенцето, в тъмно, и вторачи волските си очи в Парчевски. — Знаете ли, аз исках, Владислав Викентиевич, да се посъветвам с вас.

— На вашите услуги — отговори Парчевски и се обърна към скрилия се в полумрака пристав.

— Наденка, слез в мазето да донесеш малко гъбки… И вишновка там има… нали знаеш, в буренцето… Пресипи в шишенцето. — Наденка запали фенера и излезе. Приставът заключи вратата след нея и пак седна в тъмното. — Работата е следната. Както ви е известно, а може би и не ви е известно, покойният Прохор Петрович ми дължи четиридесет и пет хиляди рубли. Всъщност петдесет, но той ми оспорваше пет хиляди, ха нека е неговата. Към двадесет хиляди той взе от мен още в село Медведево, имаше там една неприятна работица, по която, след делото, той излезе прав. И сега… — В корема на пристава силно заруча; той изчака един момент. — И сега, представете си, аз нямам документ от него. Измамих се. Сега ще говоря направо. Аз трябва да скалъпя едно фиктивно документче със задна дата с моя подпис и с подписа на някой благороден свидетел, пред когото аз съм връчил парите на Громов. Понеже ще представя този документ в канцеларията за заплащане, а може би и в съда, благородният свидетел трябва да бъде човек известен и вън от всякакво подозрение. За услугата плащам на свидетеля, въпреки моята сиромашия — приставът хлъцна, — пет хиляди рубли. Хиляда рубли от тях мога да дам като аванс ей сега, още същата минута. — Приставът пак хлъцна. — Не можете ли да ми препоръчате такъв човек?

Сега заруча в корема на Парчевски.

— Н-н-н-е зная — проточи той и заскърца със стола. — Трябва да помисля.

Той не виждаше лицето на пристава, затова пък приставът отлично виждаше неговите засвяткали очи и веднага съобрази, че пан Парчевски няма да мисли дълго.

Обаче той се излъга. В изобретателната, но не бързо съобразяваща глава на Парчевски се завъртяха доводи „за“ и „против“. Разбира се, пет хиляди са пари, но… Ако пани Нина наистина стане негова жена. Тогава Парчевски ще трябва да доплаща на пристава четиридесет хиляди от своя джоб.

— Разрешете да ви дам отговор след известно време.

— Сега…

— Не мога, моля ви се.

— Сега или никога. Ще намеря друг…

Тръпки побиваха Парчевски. Приставът се приближи до него, извади от джоба на широките си цигански шалвари портфейл и хвърли на масата пачка нови банкноти:

— Сега… Е?

Руменината от бузите на пан Парчевски препълзя бързо на шията. Отлитайки, питомното птиче изчурулика в небето, а дивото сладко го клъвна в сърцето. Пет хиляди рубли, отиване в околийския град, клуб, карти, стохилядна печалба.

— Е?

— Съгласен!

Наденка почука на вратата.

— Ще почакаш — каза приставът и подаде на Парчевски лист да се подпише. Като хипнотизиран Парчевски го прочете и подписа.

— Благодаря — рече приставът. — Благодаря. Тук са точно хиляда. Ако обичате да ги приберете. На жена ми — ни думичка. Жените имат език като мелница. Бойте се от жените… Фу-у! Задух, разбирате ли. Значи, свършихме работицата. Трябва да ви предупредя, че Прохор е мошеник, аз съм мошеник, Наденка и тя е нещо като Сонка Златната ръчица[2]. Вие, извинете за откровеността, също сте мошеник…

— Ей! Млък!… — скочи пан Парчевски.

— Успокойте се, стоп! — и приставът го накара да седне на мястото си. — Вие сте комарджия… Вие сте съден. Пишете си с един известен в Питер мошеник-картоиграч. Ха-ха-ха!… Мислите, че не чета адресираните до вас писма? Охо!… И така, дайте си ръката, колега!

Парчевски, като лунатик, нищо не съобразяваше, раздруса протегнатата му ръка, извади кърпичка и едва поемайки дъх, избърса мокрото си чело и шия. Приставът отключи вратата. Влезе Наденка.

— Охо! Вишновка! Хайде, за успокоение душата на новопредставения. Надюша, наливай!

— Окропне, окропне!… — шепнешком се ужасяваше на полски Парчевски.

[1] Какво ще стане, какво ще стане?… ↑

[2] София Блумщайн, по прякор Златната ръчица, прочута мошеничка, станала легендарна. За нея споменават в своите очерци Чехов и Дорошевич. ↑

10

Така течеше Угрюм-река в глухата тайга. Съвсем другояче шумяха невените вълни в Петербург.

Впрочем минаха вече няколко дни, откакто Инокентий Филатич напусна столицата. Той успя да прехвърли Урал, да прекоси половината Сибир. Ето той е в един голям град, ето го отива в окръжната психиатрическа лечебница да споходи, по молба на Нина, Пьотр Данилич Громов. По пътя се отби в телеграфа, изпрати телеграма на дъщеря си:

„Пътувам за дома. Жив и здрав. Целувам те бащински.

Инокентий Груздев“

Психиатрическата лечебница се отличаваше с чистота и ред. Въведоха Инокентий Филатич в залата за свиждане. Ясенова мека мебел, саксии с цветя, много светлина. През широкия коридор се виждат стъклени врати; зад тях се мяркаха фигури на групи, на двойки или самотни. Влезе млад, с бърз поглед доктор, с бяла престилка.

— Имате ли писмена поръка да посетите болния Громов?

— Съвсем не. На мен устно ми нареди да сторя това неговата снаха, госпожа Громова.

— А не синът?

— Съвсем не.

— Чудно. Седнете малко.

Докторът нареди на една сестра да донесе от шкаф номер десет папка номер тридесет и пет.

— Нашият болен е особен. Той е и болен, и не е болен. Всъщност, при добро гледане, той може да се държи и в къщи. Предайте това там. Болният почти във всичко е нормален, само понякога бръщолеви врели-некипели, смята сина си за разбойник и убиец.

— Ах, какъв невежа! — удари се по коленете Инокентий Филатич и придаде възмутен израз на лицето си. — Не, дръжте го, за бога, тука. Той е побъркан, непременно е побъркан. Не му вярвайте, господин докторе. Той само се преструва на здрав. Познавам го аз. И на дрънканиците му не вярвайте. Зная го по себе си. Нали и аз си бях загубил ума за известно време.

— Ах, тъй ли?

— Ами как! — заусмихва се радостно, с цялото си брадато лице старецът, като предпазливо придържаше с краищата на пръстите си зъбите. — Така се налоках веднъж с водка и коняк, че без малко не отхапах носа на един жив човек. Повярвайте ми! Престанах да разпознавам хората по физиономия, ето как се бях накандилкал.

— А кой ви излекува? С какви средства? Хайде, хайде кажете — взе да се усмихва и докторът. Беше му приятно да побъбри със здравия, весел старец.

— А че средствата, вижте, са най-прости. То се знае, с пиянство се излекувах.

— С пиянство?!

— Точно така, с пиянство…

— Ха-ха-ха! — заля се от смях докторът. — Напук на стихиите?

— Същата тая стехия, васкородие, така ме грабна, че…

Сестрата донесе папката.

— Ето, гледайте — рече докторът и извади от папката половин топ изписани листа. — Това е колекцията от прошения на Громов до царя, разни министри, архиереи, до председателя на Държавната дума и до някой си Ибрахим-Оглу.

— Така, така. Черкезина. Познавам го.

— Ах, познавате ли го? А ето ви едно писмо за оня свят, за Анфиса. И нея ли познавате?

— Нея не познавам. Тя е убита преди.

— От кого?

— От Ибрахим-Оглу.

Инокентий Филатич млъкна изведнъж, сложи очилата и захвана да чете нескопосания почерк на Громов.

„Ваше императорско величество, царю господарю, вникнете в самото това положение, разберете, моля ви се, във вашия велик дворец с целия царствуващ дом, как моят син злодей ме натика в лудницата. А защо е злодей, никому няма да кажа това, никому няма да кажа, никому няма да кажа, освен на Анфиса на оня свят.“

И пак. „Ваше императорско величество“ и т.н. дума по дума от двете страни цял лист. На края на листа печат с червен восък с копейка нагоре с орела и подпис.

Прошенията до министрите започваха така:

„Велможни сиятелнейши министър господин, вникни в самото това положение“ и т.н.

— А ето писмото до черкезина — пъхна му докторът друг лист.

„Душа моя, Ибрахим-Оглу, верен мой страж, пише ти твоят благодетел Пьотр Данилич Громов, напразно луд изкаран от сина си Прошка, от змийчето. Нали и ти, Ибрахим-Оглу, стоиш в нашата лудница, ти също си луд, само че в друга стая. Аз ти крясках, а ти ми викаше: «Цъ! Сечено!». Глупак си ти, кучи син си ти след всичко това и нищо повече. Но напиши ми отговор, оседлай своя бял кон, моля те, който ти е подарък от мен. И препусни, моля те, до прозореца. Аз ще скокна, тогава ще препуснем при най-главния министър. Пиши, глупако, дявол плешиви, билберница проклета.“

Писмо до Анфиса:

„Анфиса, ангеле най-хубав!

Ти недей стоя

на таз стръмнина,

не поглеждай ти

влажната земя.

Не вярвай, майко моя, не вярвай, дъще моя студена, че са те убили. Никому не вярвай, никому не говори кой ти тури край; само на бога кажи и на мене. Здравей, Анфиса; прощавай, Анфиса! Чакай, чакай, чакай, чакай, чакай, чакай… Ура! Боже, царя пази. А Прошка змийчето е жив. Ние трябва да го убием. С огън да го убием. Всички луди са умни. И аз съм умен. А ти друг път не умирай, диване. Пише Иля Сохатих поради неграмотност. Амин.“

— Облечете престилката. Да отидем при него.

И ето Инокентий Филатич върви през една голяма зала подир доктора. В залата — народ.

— Професорът, професорът! Новият професор!

— При нас, при нас, при нас!… Аз съм недоволен от своя разум. Да се посъветвам…

— Аз не съм професор — говореше пътем Инокентий Филатич. — Мене самия ме водят в стая.

— Ах, побърка ли се, побърка ли се? Ха-ха! Небе и земя, гледай! И тоя откачи.

Инокентий Филатич и докторът се поспряха. На паркета танцуваха двойки. Дрънчеше роял. В отдалечен ъгъл скрибуцаше на цигулка един дългокос, като поглеждаше през прозореца пожълтялата градина. Ето висок черен дякон с расо крачи със съвсем сериозен вид. Ръцете му са издигнати нагоре и встрани, облещените очи са неподвижни. Говори тържествено и отмерено като по свещена книга:

— Твоя правда, моя правда! Твоя правда, моя правда! Правда от Мелхиседек, първа и втора правда!

Красиво момиче, излегнало се върху кадифена софа, жестикулира меко, води любовен разговор с въображаем съсед; милите, ласкави очи са замъглени от недъга.

— Не, не, Дима, вие грешите. Тук няма никого, тук сме сами… Целувайте ме по-скоро!… — Тя цяла се подаде надясно, в пустотата, но изведнъж се улови за главата и с ужас се дръпна: — Мъртъв, мъртъв, мъртъв!…

Сестрата изтича при нея.

Инокентий Филатич въпросително се втренчи в доктора и със страх забеляза в очите на лекаря нещо не в ред: като че гледа и нищо не вижда, като че се вслушва в нещо хиляди километри далече. „Ехе, и той не е с всичкия си!“

— Не ме пипайте, не се докосвайте! — викаше един безумен с дебели проточени устни, целият пъпчив, плешив. Той вървеше, превит одве напред и разкрачил крака. — Внимателно! Ей сега ще се откъсне… — Със смъртен страх на лицето и в гласа той пазеше с разперени ръце някаква висяща пред него въображаема скъпоценност. — По-внимателно! Носът ми виси на косъм. Ей сега ще се откъсне… Тежи осемдесет пуда… Смърт тогава, смърт, смърт, смърт! Варда!

Един зловещо се смееше. Друг със страшно ридание пееше псалми. Трети виеше като премръзнал вълк.

На Инокентий Филатич отначало му беше любопитно, но после се изплаши; лицето му се изопна, краката му се разтрепераха.

— Да вървим — рече той на доктора. — Лошо ми е.

Бяла малка стая, бяло легло, бяла маса, два стола, прозореца — доста високо над пода. До масата в прегърбена поза — ръцете в ръкавите — съвсем не страшен, тих човек.

— Той ли е?

— Да, той е.

Инокентий Филатич го познаваше като рошав широкоплещест селяк с гъста прошарена грива, с голяма тъмна брада, със силен застрашителен глас. Сега пред него е човек с тесни гърди, без брада, без мустаци, с бръсната глава. Само рунтавите бели вежди, надвесени като козирки, придаваха на очите предишния своенравен вид. На Инокентий Филатич много му дожаля за него. Той горчиво се разкайваше в душата си, че в разговора с доктора изтърси от глупост такива необмислени приказки за нещастния безумец.

— Здравейте, ваша милост, Пьотр Данилич!

— Кой си ти? Систент ли? — погледна бегло болният старец.

— Аз съм Груздев, Инокентий Филатич Груздев… Може би ме помните.

— Как не, как не… Помня ви. Грузди[1] с теб събирахме в гората. Седни, иначе ще те хвана за брадата и ще те накарам да седнеш. Аз съм буен.

Старецът безмълвно седна, като мислено си четеше молитва. Докторът опипа пулса на болния и рече:

— Съвсем не сте буен. Вие сте тих, прекрасен човек.

— Лъжеш! — дръпна болният ръката си от ръката на доктора. — А лъжеш, защото Прошка ти плаща много пари. Само че недей лъга. Не обичам, когато лъжат. Ако бях прекрасен човек, нямаше да стоя в лудницата при теб. — Той се обърна към Груздев и попита строго: „Кой те изпрати теб? Рци!“

— Нина Яковлевна ме помоли, съпругата на Прохор Петрович — каза старецът с душевна плахост.

— Не споменавай Прошка! Не го споменавай! Ще те убия! Аз съм буен.

Изведнъж веждите на Пьотр Данилич замърдаха като на бухал на светлина, сбръчканите му бузи посърнаха, той отпусна бръснатата си глава на масата, скри лице в шепите си и зарида със сух, лаещ плач. Острите му рамене се тресяха, главата му се клатеше, Инокентий Филатич разслабено се изкашля, извади червена кърпа и взе да се секне. Някакъв задушлив мрак плуваше пред очите му, на сърцето му стана непоносимо: „Ех, Прохор, Прохор, да беше видял своя татко!“ — помисли горчиво той.

Пьотр Данилич бавно вдигна глава, попримига с очи, въздъхна шумно:

— Иди си, направи ми тая добрина, Сергей Митрич, приятелю… Излез за минутка.

Докторът излезе, като пошепна на Груздев:

— Не се страхувайте.

Пьотр Данилич се приближи със стола си до госта, хвана му ръката, помилва я:

— А като видиш Прошка, кажи му: татко ти, кажи, макар и да те мрази, но те обича. Не, не, не, не му казвай! — закрещя той, замаха с ръце и с гърчещо се лице се отдръпна със стола чак до прозореца.

— Аз предполагам, че Прохор Петрович ще ви вземе при себе си.

— Ставаше ли дума?

— Ставаше — излъга гостът.

Пьотр Данилич скочи, загърна се с късия, не по ръста му халат и почна бързо, като че се спускаше от височина, да се върти из стаята.

— Сам, сам, сам ще отида — бърбореше той. — Ще кажа да ми залепят мустаци, брада, чорли. Иначе пак ще ме изгони, иначе пак ще ме затвори. Сам, сам ще отида като страшен съдия. Дай да запушим!…

— Нямам.

— Дай да смръкна емфие!

— Нямам. Ето ви питерски портокалчета подарък — и старецът сложи на масата кесията.

— Обичам ги. Тук не дават. Пък и аз съм забравил вкуса им. Ще ги изям. — Той извади един портокал, бързо почна да бели със зъби кората му и да плюе на пода.

— Позволете да го обеля.

— Обели го, Кеша, братко, обели го… — Той приседна до Груздев и бързореко като земна пчела забръмча: — Аз не съм луд, аз съм здрав. Преструвам се, за да не ме изгонят, и пиша глупави прошения за заблуждение. Бих написал, бих съумял да напиша, но ме е страх — току-виж, ме освободили. Накъде тогава? Да си метна въжето ли? Да си метна въжето ли? Или при Прошка? Той няма да ме приеме, пак ще ме затвори някъде, а ако не — ще ме убие. Но ти ме съжали, приятелю Кешка, съжали ме. Моли, придумай Нина, тя е добра. Нека ме вземе. Иначе наистина ще мръдна. Нека ме вземе. Ще живея в едно килерче, внуците ще гледам. Та аз имам много пари, много. Къде са те? У Прошка, у този грабител. Че не е ли така, не е ли така, а? Аз съм едва на шейсет и две години, иска ми се още да поживея. Колко години вече живея тук. Съжали ме, братко, съжали ме, Кешка! За това бог теб ще съжали. Със сълзи на очи те моля, със сълзи те моля, Кешка, скъпи мой, мили мой, вземи ме още сега!… Аз някак си от крайчеца. Помоли и Яков Назарич… Всички помоли… Слушай, слушай! Иди в Медведево, направи панихида за Анфиса. За жена ми направи панихида. А когато се върна, всички ще наградя. И слушай — казвам ти го на тебе като на приятел, — като дойда, ще се спотая, ще се престоря на кротък. А после, като му дойде времето, ще покажа ноктите си и ще изям Прошка като мишка, с кокалите ще го лапна. Без това няма да умра. Без това земята няма да ме приеме. Ярост ме разяжда денонощно. Видиш ли ме на какво съм заприличал? Какъв бях — какъв станах! Злодей е той, злодей, как не се свени муцуната му! Родния си баща… Ба-ща-а-а си!…

Сълзи бликнаха от очите му, той хвърли на пода недоядения портокал и се повали на кревата с лице във възглавницата. Влезе докторът с часовник и с шишенце в ръце.

— Трябва да ви помоля да си излезете. Не може повече. Болният, искате ли една лъжичка сиропче?

Болният ритна с крак и застена. Сърцето на Инокентий Филатич се обливаше в кръв. И на него самия му идваше да се просне на пода и да ридае.

— Прощавай, Пьотр Данилич, ваша милост! Оздравявайте!

— Здравей, Кешка Груздев, здравей! Помни хубаво всичко. Не го ли направиш — ще пукна, но и мъртъв ще идвам при тебе, ще те мъча. Аз съм буен.

Секнейки се в червената си кърпичка, старецът се връщаше от свиждането като от гробища, дето току-що са заровили приятел. Той мрачно мислеше за близки и далечни, за тежката хорска съдба, за собствения си, клюмнал на залез живот, за любимата си дъщеря.

Неговата телеграма Ана Инокентиевна получи през нощта, прочете я с трепет и се заля в радостни сълзи: „Татенцето е жив и здрав, не са осъдили татенцето.“ Сутринта отиде при Нина Яковлевна да сподели новината, още веднъж да потъгува с господарката за нещастието й. Ала къщата на Громови тази сутрин не беше опечалена: вчерашните четири телеграми бяха поставили в нейния живот всичко на мястото.

Външно Нина Яковлевна изглеждаше много радостна. Но какво беше в душата й — никой, никой не знаеше. Дори Протасов, дори свещеникът, на когото беше поръчан благодарствен молебен за здравето на „пътешествуващия“ раб божи Прохор.

И всеки се отнесе по своему към чудната игра на съдбата.

Мистър Кук, изтрезнял напълно сутринта, бързо скочи от кушетката, протегна се и запали лулата. Заедно със слънцето в лицето му надникна предстоящият кошмар на днешния ден. Не, стига е бил мухльо! Още сега ще отиде при своята мадона и… „Или всичко ще загубя, или всичко ще спечеля“ — опита се да мисли той на руски.

Като подаваше с най-голямо усърдие халата на господаря си, Иван каза:

— Прохор Петрович е жив и здрав. Скоро ще благоволи да пристигне.

Лулата падна от устата на вдървения мистър Кук и се разцепи на две.

Петгодишната Верочка разясняваше на вълка:

— Вълченце сивичко… Татенцето скоро ще пристигне. Честна дума! Ще видиш. Тилиграм дойде.

Вълкът въртеше опашка, лижеше ръцете и лицето й. Той се вслушваше внимателно в разговорите на хората, проникваше се от общото повишено настроение в къщата, често скачаше на перваза на прозореца и дълго гледаше в далечината, дето всеки момент трябваше да задрънчат звънчетата на бясната тройка.

Да! Всеки се отнесе към съдбата на господаря, както му подсказваше сърцето. Пропилият се Филка Шкворен се зарече здравата да не пиянствува, ядеше кълцан лук и пиеше вода. „Ах, беда, беда… Сега ще има да видя!“ Напротив, дякон Ферапонт още от сутринта заседна при кръчмарката, като каза на жена си, че отива в ковачницата да работи. Цял ден пи радостен и за да не чуе Манечка, славославяше с четвърт глас бога, който бе спасил Прохор Петрович от смърт.

Като получи известието, Андрей Андреевич Протасов свирна някак си двусмислено и смръщи вежди.

Работниците се умълчаха. Наваксвайки пропуснатото, работеха с усърдие. Въздишаха.

Угрюм-река влачеше своите води както по-рано. На вид равнодушна към всичко на света, широко и плавно устремена към слънчева далечина, тя миеше земните брегове, дето е определен гробът на всеки.

Наденка и приставът злобно ръмжат един срещу друг като котка и куче, пан Парчевски от сутринта се измъчва от острите пристъпи на силно стомашно разстройство, Инокентий Филатич пътува, Угрюм-река тече.

Но ние сме длъжни да знаем какво бе станало в Питер до тръгването на Инокентий Филатич. На другия ден след произшествието, с разрешение на лекаря, Яков Назарич показа на Прохор съобщението за неговата смърт. Прохор го прочете, усмихна се, а след това се разсмя силно, с целите си дробове, но тутакси се улови за гърдите и болезнено се смръщи.

Още същата сутрин авторът на съобщението, хроникьорът на жълтото вестниче Какин, с люстриново палтенце, с дълга, с цвета на маринована яребица връзка, написа срещу десет рубли опровержение, чийто смисъл бе подсказан от пострадалия.

„СИБИРСКИЯТ КОМЕРСАНТ П. П. ГРОМОВ Е НЕВРЕДИМ

Във вчерашното съобщение за смъртта на г. Громов е допусната досадна неточност. Съобщението беше съставено въз основа разказа на психически ненормалния служител на Громов И. Ф. Груздев, който се беше върнал от баня и там, види се, се е напарил прекалено. Ние днес посетихме лично П. П. Громов. В шеговита форма той ни разказа как предишния ден пийнал с фабриканта Ф. в един от столичните ресторанти и, изглежда, се е отровил там с развалена чига. На връщане в къщи той се почувствувал зле и загубил съзнание. Не е изключена възможността да го е прегазила карета, а може би и автомобил, тъй като пострадалият изпаднал в дълъг тричасов припадък, който бил изтълкуван именно като естествена смърт. По такъв начин за никакви мними жандарми, нито за някакво криминално престъпление, за щастие, не може да става и дума. Редакцията изразява на г. Громов своето искрено и дълбоко съжаление за напечатването на недогледаното съдбоносно съобщение, като прехвърля своята неволна вина върху съвестта на горепосочения душевно болен Груздев.“

Прохор изслуша и одобри съобщението, прибави на репортьора още десет рубли и бележката доби блестящ завършек:

„От своя страна редакцията счита за свой дълг да изрази нескриваната си радост, че един такъв крупен комерсант като Прохор Петрович Громов, славата за големите дела на когото все по-широко и по-широко се разпространява из нашето отечество, е здрав и невредим. Такива дейци от европейски мащаб са много необходими на Русия. Молим другите вестници да препечатат това.“

— Отлично — рече Прохор. — Ако съобщението бъде напечатано изцяло, ще получиш още двадесет и пет рубли. И следи другите вестници. За всяко препечатване — също по четвърт стотарка.

Щастливият репортьор, като превиваше до крайна възможност гърба си, три пъти се поклони на Прохор, три пъти удари патетично копринения си каскет по дланта, издаде назад хилавия си задник и в знак на висока почит към господаря започна, удряйки токове, да се отдръпва гърбом към вратата.

Полицията също така не можа да научи нищо от Прохор освен данните, които той даде на репортьора и свръх това сто рубли за безпокойството. Прохор разбираше отлично, че да цапа и позори името си без всякаква надежда за успех — е неизгодно и глупаво. Какво пък… разни работи стават. Той изяде една плесница от оная стерва, понесе побой от мръсниците — поука занапред. Спомняше си ясно всичко, което стана с него онази вечер, но — нито дума нито на тъста си, нито на Инокентий Филатич. Всичко скрито-покрито.

Обаче това впоследствие, и то доста скоро, цялата истина стигна до Парчевски и чрез Наденка беше доведена до всеобщо знание.

Прохор го лекуваше първокласен доктор. Побоят беше силен, на който може да издържи едва ли не само кон — ала юнашката натура на Прохор превъзмогна всичко: след една седмица той беше пак така бодър, енергичен.

Деловите дни и вечери на Прохор Петрович са изпълнени с грижи. Заседания, съвещания, тичане — ту в железопътния департамент, ту в учрежденията на минното ведомство. Той си подбира инженери, техници. Той трябва да започне големи работи по построяването на крупни работилници и оборудването на новия рудник. Освен това — изпълнението на взетия търг: прокарването на две шосета в тайгата и железопътна линия до магистралата. Тази последна сделка за милиони е наполовина с държавната хазна. Той сключи договори с трима инженери и шестима техници. След месец трябваше да бъдат на мястото при него. Путиловският завод привършваше нужните на Прохор механизми, заводът „Сан-Гали“ — чугунените отливки.

Прохор нареди на Инокентий Филатич да се готви за път.

— А ти?

— Аз ще тръгна след седмица подир теб. Трябва да се отбия в Москва. Ще заложа механичния завод в търговската банка.

— Защо?

— Не знаеш ли? А отгоре на всичко се смяташ за комерсант… Кютюк!

Два дена тримата заедно ходеха из магазините, избираха подаръци за домашните си. Прохор поръча на фабриканта Мелцер за десет стаи скъпа мебелировка ампир, рококо, жакоб — от карелска бреза, птичи явор и махагон с бронз. Инокентий Филатич пък взе като подарък на Ана Инокентиевна малко пръстенче с тюркоаз и за украса на салончето — една оригинална дреболийка: бронзово кученце на каменен пиедестал; в хълбока му е вдялан часовник, вместо махало — въртяща се опашка, а в такт с опашката кученцето изплезва червено езиче. Старецът можеше да си накупи най-различни неща, но нямаше пари, а Прохор категорично отказа да му даде дори сто рубли, като с право се боеше, че Инокентий Филатич може на прощаване да се запие. Ето защо старецът — голям любител на зрелища — за последен път отиде в Александринския театър не в партера, а на балкона. Тук едва не му се случи една голяма неприятност. В антракта, наведен през парапета, той наблюдаваше публиката долу. Изведнъж:

— Миша! — завика той. — Миша! Чувай, Миша… Ама че глухчо…

Миша със сиво пепитено сако — седеше в края, на местата зад креслата, и четеше вестник. Инокентий Филатич поиска бинокъла от съседа си и когато оптическите стъкла докараха Миша почти в упор, старецът се заусмихва и тихо го поздрави:

— Здравей, Миша! Аз съм горе.

Но Миша бе като истукан. Тогава Инокентий Филатич извади от джоба си една нахапана кримска ябълка и я запрати в гърба на Миша. Но ръката го излъга, ябълката улучи шиньона на седящата до Миша дама. Старецът бързо сложи бинокъла, но усмихнатото му лице внезапно се удължи: скочилата дама и Миша с негодувание гледаха нагоре. Майко мила! Та това съвсем не е Миша, не е приятелят от Апраксин, у когото старецът беше вчера на гости; това е някакъв бръснат дядо с очила.

— Как се казвате? Елате с мен.

И върху рамото на Инокентий Филатич легна ръката на старшията.

А там, на стълбата, след строга бележка, старецът беше пуснат с чест на свобода срещу три рубли.

— Ама че история! Кого ли пък тупнах? — ругаеше се огорченият Инокентий Филатич, неуспял да погледа двете действия на „Не се качвай на чужда кола“.

[1] Грузд — гъба млечница. ↑

11

Посрещането беше тържествено, неочаквано дори и за самия Прохор. Посрещане с камбанен звън като архиерей, с топовни гърмежи като цар. Беше празничен ден. Няколкостотин работници от ранина стояха на площада край къщата на Громов: доизкараха ги тук виковете на стражарите, поощрителното уверение на пристава, че ще бъде дадена бъчва водка, а най-важното — укрепналата сред народа мълва, че на Прохор е избито дясното око и до самото рамо откъсната лявата ръка.

От кулата „Отваряй си очите“ се вижда на всички страни. И щом еднокракият бомбардир гръмна с топа, от черквата, с тълпата баби и жени, се проточи към мястото на посрещането процесия. Отец Александър измисли този ловък номер за укрепване в работниците на религиозно-нравствени чувства към техния господар.

След първия изстрел и камбанния звън се стече почти целият народ. За общо разочарование на работниците Прохор слезе от бричката цял и невредим. Целуна набързо иконата, кръста, поздрави се с жена си, която посрещна мъжа си студено, поздрави се с дъщеричката си, със служителите.

— Татенце, а какво ми донесе? Татенце, вълчето стои затворено…

Гръмна втори, след него трети топ, започна кратък молебен на самото място, на ливадата. В това време вълкът, разбрал каква е работата, хвърли се, изкърти черчевето, изскочи на улицата и право в тълпата. С внезапен скок на гърдите той веднага събори молещия се Прохор и с радостно скимтене, лаене и вой се спусна да лиже приятелски лицето, ръцете и косата на своя любим господар. Той мигновено цял го омляска, както пиян плачещ селяк омлясква своя приятел. Една минута объркване прекъсна молебена. Тълпата се кискаше весело; мнозина, прикляквайки, се хващаха за коремите. Дякон Ферапонт, зарязал ектенията по средата, тихичко се кикотеше в ръкава си.

Вълкът бе хванат и отведен. Прохор се поизтърси, застана на мястото си, върху килима, до своята навъсена жена, и с укор, с ъглите на очите си, я погледна в лицето. Нина се изчерви. Този проклет вълк!…

Сетне всичко тръгна по реда си: работа, работа. По Угрюм-река зашумя ледена каша и скоро запрелитаха из целия простор бели снежинки.

Прохор не искаше и да чуе Инокентий Филатич и Нина по повод пускането на Пьотр Данилич. Ще дойде време, той сам ще иде в психиатрическата лечебница и ще види какво е състоянието на баща му. И сетне ще види какво ще прави.

Но ето до Прохор достигнаха слуховете, че Парчевски показвал на много хора, дори на десетниците и майсторите, някакво писмо от Петербург, дето се описвало как Прохор попаднал в капан и бил бит. Той разбираше, че сега из всички предприятия се носи хилядоустата мълва за скандалното му опозоряване. Мълчат пред него като неми, а знаят, мръсниците, знаят всичко, дори навярно повече, отколкото е било.

Проклет да е Питер, този негодник Парчевски, проклет да е този живот!

Толкова много работа — главата му се мае, в косата му почнаха да се появяват преждевременно бели косми. Нина предявява някакви си там свои права, работниците тихомълком се опъват, а на всичко отгоре и тази дяволска неприятност.

Какво да прави? Да смигне на Филка Шкворен, та да пръсне в тайгата черепа на Парчевски? Рисковано и, значи — глупаво. Преживените от Прохор позор и побой притиснаха като с клещи душата му, унизиха го в собствените му очи. Но там, в Петербург, потънал до гуша в работа, с нерви, изопнати до краен предел, той беше така уморен и така се обърка, че безсилно махна с ръка на всичко. Натрапчивите въпроси: кой беше генералът, кои жандармите? — го мъчеха денем и нощем. Дунка, тази твар, Авдотя Фоминишна, която удари Прохор по лицето, той ще я помни цял живот. Но те кои са? Кой е главният мошеник — инициаторът?

Веднъж покани Наденка на кулата „Отваряй си очите“. Лицемерни ласки, пръстенче, мъгляви обещания отново да я направи близка — и след три дни потребното петербургско писмо е в ръцете на Прохор Петрович. Със смъртна злоба, хапейки устни, той го прочете няколко пъти и рече: „Ехе, синковците!… Така, така…“ — и го скри в огнеупорния шкаф, в тайното чекмедже.

На тържествения обяд с покани бяха всички. Беше приставът, Парчевски, Наденка и Груздев.

Както винаги Прохор бе гостоприемен, стараеше се да изглежда безгрижен, дори весел. Ала това му се удаваше лошо: някакви сенки се гонеха по лицето му. Най-после от неустойчивото равновесие го извади Протасов, като заяви, че тук е пущинак, тук е царството на мечките и духовния мрак.

— Завиждам ви, Прохор Петрович, че се потопихте, макар и не за дълго, в културата, че поживяхте в такъв блестящ град като Петербург.

— Аз изобщо мразя града, а особено Питер — намръщи се Прохор.

— Защо?

— Много нахалство има в него, простащина, някаква калпава самоувереност. Градът иска да яхне целия живот. За столицата казвам. Градът, според вас, това е всичко: разум, култура, закон?

— Ами да, култура, цивилизация…

— А останалата земя е блато! Така ли?

— Е, не точно така — Протасов пусна пенснето си и избърса устни със салфетката, готов да спори.

— А аз нарочно! — викна разпалено Прохор. — Хванах ли те, кучи сине! Не си ти най-важното на земята, а силата, волята, природният здрав ум…

На избухването на домакина Протасов отговори подчертано тихо:

— Всичко, което сте създали тук, е дал градът.

— Плюя аз на града! — още по-разпалено възрази Прохор; кожата на слепите му очи пожълтя. — Не искам да бъда негов роб. Какво е останало в града? Пясък и камък. Мислите му са пясък, животът му е пясък. Градът — това е един каменен нужник, от който…

Нина почука с вилицата по чинията.

— Извинявайте — принуди се да се извини Прохор, прекара ръка по рошавата си коса и — на Протасов: — А къде е там, във вашия град, питам ви аз, неподправената поезия? — Сякаш мъчейки се да угоди на намусената Нина, възкликна той. — Къде са религията, въздухът, планините, горите, искрените хора? Та те, дяволите, всички свикнаха там да лъжат. Рушвет, мошеничество, измама, алчност! Истински вертеп… Завист, бой, състезаване в подлост, кой кого по-скоро да излъже… Че те са готови да си плюят в мутрите един друг!

Очите на Прохор станаха червени. Той изпи на един дъх чаша студено вино и някак смутено се огледа.

— О, да, о, да! — възкликна мистър Кук. — Споделям напълно вашите мисли. Дори нещо повече… Аз…

— Не, не спорете, Прохор Петрович — прекъсна го Протасов. — Вие знаете ли какво нещо е големият европейски град?

— Градът — това съм аз. Където искам, там и ще построя град.

Протасов наведе поглед към чинията и сложи пенснето си.

— Да пием за града! — прекъсна неловкото мълчание Нина. — Прохор, налей на всички. За града, за Пушкин и… за тайгата!

Всички се усмихнаха, усмихна се и Прохор.

— Обичам женската логика — рече той. — Че какво, аз съм готов и за града, и за Пушкин. За ваше здраве, господа!

Той отново се развесели или по-точно насили се да направи това, жълтината на слепите му очи почна да избледнява, гънката между веждите се изглади. Поднесоха глинтвайн. Нина напълни чашите. Приставът нетърпеливо отсръбна, опари се и обидено изгледа всички. Парчевски подчертано се изкашля и смигна на пристава: така ти се пада, пся крев.

С шеговит тон Прохор взе да разказва туй-онуй из своя живот в Питер; с най-невинни краски, разбира се, разправи и за това, как веднъж получил припадък и какво произлязло впоследствие, каква неприятна за него случка. Инокентий Филатич, който водеше тънка политика, потвърждаваше всичко, казано от него. Прохор донесе от кабинета си куп вестници:

— Ето, виждате: тук пише за мойта смърт. А тук — за възкресението ми. Ха-ха!… Ето ви го вас града…

Червейки се, гостите смутено се засмяха.

— Мисля, че цялата тази история в най-изопачен вид е стигнала и до нашия край. Има таквиз-онаквиз слухчета, има… Да. Ето защо… Аз бих ви помолил вас всички да вземете тези вестници и да ги раздадете по бараките. Нека работниците се посмеят как майсторски лъжат вестниците. Вземете, вземете ги… Аз имам много вестници: Инокентий Филатич, благодаря му, се погрижи, купи един-два пуда.

Прохор се раздели с всички много любезно. Но на сутринта пан Парчевски получи съобщение, че е освободен. Слисан, обаче досещайки се за какво е уволнен, той не пожела да се обясни с Громов, а още същия ден, като взе получената от пристава хилядарка, замина за околийския град, на триста версти.

Там живот живеят паралиите, има един златопромишленик. Пък и хазартната игра на карти сега е проникнала и в този затънтен край. Значи, всичко е наред. Парчевски ще се разтуши, и, току-виж, станал богаташ. Той се настани в същия онзи „Сибирски подслон“, дето едно време живееше Пьотр Данилич Громов, купи двадесет тестета карти и възстанови в ловките си пръсти загубената сръчност на играч. Обаче преди всичко Парчевски се подчини на сърцето.

Сърцето е дадено на човека за цял живот, от началото на дните му до смъртта, в непрестанен спасяващ себе си труд, ден и нощ и всяка секунда с точни силни удари да изтиква живата кръв по цялата безпределна държава-тяло. В сърцето е трепетът на живота. В него, като във вечно буден център на битието, се намират всички добродетели и всички пороци. В него са и мракът, и светлината. То цялото е в подеми и падения. Ала над всичко в порочното сърце на човека доминира отмъщението.

През целия път Парчевски обмисляше план за отмъщение на Прохор. Същото разпалващо настроение се беше загнездило и в подсъзнанието на Прохор Петрович: бодърствуващият разум е погълнат от неотложната суетня, а черното паяче непрестанно смуче сърцето, плете черна паяжина — плете, плете, плете, но мрежите се късат: столичният враг е далечен, неуязвим.

„… И ето ти тебе дешифровката на този спектакъл с преобличането: генералът — това е управителят на богаташа Алтънов, П. С. Усачьов, главорез, каквито малко се срещат. Жандармите са двама продавачи. А дамата в черно — любовницата на Алтънов, известната ти Дуся Прахова. Главен режисьор и автор на пиесата е самият Лукиян Миронович Алтънов.“

Прохор цял се тресе и гори. Вълкът святка със зелено-жълтите пламъчета на очите си. Зад прозорците на кулата вятърът върти снега. Студено е.

И като изпива жадно горещ чай, Парчевски отваря кования си сандък. Ето го писмото в тайното, скрито на дъното чекмедже. А къде е копието, което искаше да изпрати на вуйчо си губернатора? Май че е в чантата. Претърси чантата, претърси всички вещи — няма го. „О, матка бозка… Някой го е откраднал…“ Обезкураженият Парчевски препрочете петербургското писмо, помисли малко и реши да изпрати на Нина Яковлевна заверено при нотариуса копие.

„Дълбокоуважаема Нина Яковлевна,

Обръщам се към вашето ласкаво, обилно с истина и милост, сърце. Отказвам се напълно да открия причините, които предизвикаха несправедливия гняв на Вашия съпруг към мен. Никога не бих се осмелил да се бъркам във Вашия личен живот, дълбокоуважаема Нина Яковлевна, но онази симпатия, дори ще кажа нещо повече, онази нестихваща в моята самотна душа сърдечна привързаност към Вас ме накара да повдигна малко тайната завеса над късче от нечистоплътния живот на онзи, когото Вие може би смятате за гениален човек и поради непознаване чертите на характера му, обичате. Съвсем поверително и тайно Ви изпращам копие от едно писмо на моя столичен приятел, поручик Приперентиев. Прочетете го, изстрадайте го мълчаливо и нека господ-бог Ви помогне да излезете от тежкото изпитание, да излезете по пътеката, може би и трънлива, но на широкия път на свободния живот. Ако Ви потрябва приятелска крепка ръка за помощ, кълна се в Дева Мария, готов съм да сложа главата си пред Вашите прекрасни крака. Вечно дълбоко и неразделно предан Вам, несправедливо поруган и горестно самотен инженер.

В. Парчевски.“

Облаци надвисват над кулата. Облаци понадвиснаха и над Прохор — скоро-скоро той ще се премести в своя топъл кабинет, в изстиналата къща, по-близо до леденото сърце на Нина.

По цялата й дължина миналата нощ Угрюм-река беше окована в здрав лед. Вредом студ. И сърцето на Прохор също неимоверно зъзне: гнети го някакво странно предчувствие.

12

Не мина много време и тайгата се покри с близо метър сняг. През това време Парчевски проигра всичко до копейка, два пъти яде лек бой и с посипана с пепел глава се яви при Прохор Петрович. Едва ли не на колене, като се унижаваше и стъпкваше в калта някогашната си надутост, той измоли най-сетне прошка от Прохор. Разбира се, Прохор пак би го изгонил, но тук в съдбата на Парчевски, тайно от него, се намеси Нина.

— Ако не приемеш Владислав Викентиевич, ще си спечелиш в лицето на губернатора голям враг.

Като повика Парчевски, Прохор му каза на четири очи:

— Искате ли да ви командировам в Петербург?

Този път цялото лице на Парчевски светна усмихнато и студените очи омекнаха. Над носа на Прохор се вряза дълбока бръчка, а дясната му вежда се повдигна.

— Аз зная писмото на Приперентиев. Какво, какво? Моля, без възражения. Да. И така, вие ще получите инструкция от инженер Протасов по командировката — той грабна телефона. — Ало! Протасов ли е? Бъдете добър да дойдете при мен! — И пак към Парчевски: — Вместо сто и петдесет, давам ви двеста рубли заплата. (Парчевски се преви в най-нисък поклон.) Това е. Сега вашият приятел поручик Приперентиев, търговецът Алтънов и неговият управител Усачьов… и Дунка, любовницата на Алтънов. — Прохор подъвка разкривените си устни и гласът му стана креслив; — Ако представите неопровержими доказателства, че всички те са опозорени по някакъв начин: затвор, удряне в зъбите на публично място — ще получите от мен… Мм-м… колко? Десет хиляди. А ако Алтънов и Усачьов — особено Усачьов — бъдат спуснати в Нева под леда, ще получите двойно повече. Не кокорете очи и не треперете. Не сте момиче. Трябва да си уреждате живота. Така-а, по-нататък. Всичко в писмото е лъжа. За никакви жандарми и дума не може да става. Бъдете сигурни, че аз бих вдигнал на крак в такъв случай цял Петербург. Аз се познавам с министри. И сега цялата тази гад щеше да кисне в каторга. Те просто ме подмамиха в своя вертеп, изиграха ме с голяма сума, а Дунка наистина ме цапна мен, пияния, невменяемия, по физиономията. И така — чакам отговор. Нужни ми са предани хора. Аз ще ви оценя. Бъдете смел!…

Прохор почувствува как по гърба му премина мигновена ледена тръпка и черен обгарящ огън обхвана целите му гърди. Кръвта нахлу в главата му, очите му светнаха като въглени. Парчевски се стъписа от тези очи.

— Съгласен ли сте?

— Нямам възможност да се откажа — промълви с разтреперан глас побелелият инженер.

— И така, довиждане, Владислав Викентиевич.

Парчевски излезе.

Ръцете на Прохор се тресяха. Навитата в душата му пружина след разговора с Парчевски — изведнъж почна да се изправя. Изгаряше го неутолима жажда за отмъщение. Той вече виждаше как „генералът“ се гмурва след своя господар в черния водовъртеж, как се мята Дунка, цялата изгорена със сярна киселина. Погледът му стана жесток и студен, цялото му съзнание се премести в Питер.

Зъбите на Прохор тракаха. Стисна пестници и няколко пъти изхвърли ръце нагоре и встрани. Но треската не стихваше. Изчезна яснотата на разсъдъка и една мисъл: „да легне, да легне в кревата, да се завие“ — го владееше.

… Веднага от Прохор пан Парчевски се запъти към Нина. Вървеше като автомат, обзет от кошмар. Мъчеше се да се опомни от зашеметилите го думи на господаря, но не можа да направи това. Огнените очи на Прохор все още го преследваха, стояха в сърцето му; дяволът го тикна така лекомислено да раздрънка съдържанието на писмото! Но какво да прави и защо всъщност искаше да види Нина? Не, трябва да я види. Командироване в Питер, повишаване на заплатата и тази безумна поръчка. Кому? Нему, на инженер Парчевски… Дявол знае какво е това!

Нина преглеждаше писмените работи на учениците. Тя беше сама. Като падна на коляно, Парчевски й целуна ръка. От неговата раболепна целувка неприятен ток потече към сърцето на Нина. Тя се смути. Не знаеше как да се държи с този крайно развълнуван човек.

— Седнете.

Със запъване и със сведени към земята очи той й разказа, че между него и Прохор Петрович е възстановено „статуквото“, че е командирован от господаря в Петербург. Говори й, че писмото на Приперентиев е наполовината лъжливо писмо, Прохор Петрович го опровергава. А пък Приперентиев е човек ненормален, пияница.

— Че тогава вие как…

— Но моето лично писмо до вас е вик на моето сърце! В Петербург аз ще изясня цялата истина и ще ви пиша.

— За бога, не пишете, не, не… Достатъчно е това, което ми е известно. Аз много страдам, много страдам…

— Съчувствувам ви дълбоко… Но, скъпа Нина Яковлевна! Трябва да уреждате живота си… Не сте момиче…

Открехна се вратата, подаде се главата на Прохор и пак изчезна.

— Прохор, ти ли си!

— Не, не съм аз — чу се през силно хлопнатата врата.

Вечерта изтичаха за доктор. Прохор легна.

Но време ли му е на Прохор Петрович да боледува? Работата не чака, трябва да ври в котела на неуморния труд, да гребе с лопата печалбите. След седмица и половина Прохор вече беше на седлото, в шейната, на ските. Той звънка със златото, бърза по всички места; той е тук и там, не спи нощем, пак се пресилва, всички тиранизира, всички измъчва — и самият той не живее човешки, и не дава и на другите да си поемат дъх. Той трябва да вземе от живота всичко. И задушил своята съвест, той взема всичко.

С голяма мъка бе склонен докторът да мине на служба в резиденцията на Громов. Все пак той се предаде, не устоя срещу ласкавите убеждения на Нина, е, то се знае, и срещу солидната заплатица.

Сега вече на работниците ще бъде може би по-леко да умират и оздравяват. А смъртта наистина тръшкаше работниците без всякакъв срам, без съжаление; смъртта обича да размахва косата си и да потропва с кокалите си, дето има студ, мрак и мизерия. Хората мрат като на война, гробищата в гората растат.

Но смъртта понякога и греши: мине не мине време, па надникне в палатите на богаташа. Умря в своето родно място Яков Назарич Куприянов: внезапно — туп! — и няма го. Да отиде да погребе баща си, не бе по силите на Нина: две хиляди версти с коне — отложи пътуването до пролетта, до първите параходи. Смъртта на баща й доведе Нина до голямо отчаяние. Едничка наследница на голямата старинна фирма — тя не знаеше кого да изпрати там на свое място.

И очите, и сърцето на Прохор зинаха за капиталите на Нина: той би лапнал всичко сам. Ала Нина му рече твърдо:

— Не, приятелче, което си е мое, мое е.

До окончателен разговор с жена си Прохор стигна не изведнъж: той знаеше, че работата намирисва на продължителна борба: Нина е упорита и твърдоглава.

Още неизсъхнали сълзите по очите на осиротялата Нина, и Прохор взе да й прави първите намеци. Нина махаше с ръце:

— За бога… Само не сега.

Минаха няколко дни. За Прохор те не минаха напразно; той притегляше на „око“ наследството на Нина, вкарваше го мислено в оборот; привиждаха му се златни планини от печалби.

Пиеха вечер чай двама. Прохор заговори за работата.

— Ти знаеш — започна той, — аз заложих нашия механичен завод за два милиона. И повече от половината пари вече са изхарчени за поръчка на различни машини, параходи, драги. Триста хиляди са внесени като залог за гарантиране железопътния строеж. Разбираш ли, Нина?… И сега съм в голямо затруднение.

Устните на Нина се изкривиха. Прохор почна да й доказва своето право върху наследството. Нина оспорваше това право с жестока логичност. Може би тя ще открие свое собствено предприятие. Тя не е особено убедена, че като живее с Прохор, изпълнява закона на правдата.

— Какъв ти закон на правдата?! Женски групости — щеше да избухне той, но веднага се сдържа. — Не, помисли си сериозно, мила Нина… Каквато работа и да захванеш, теб всеки ще те излъже.

— Ако искаш да знаеш, ще дам търговията на откуп, двата парахода ще дам под аренда — държеше на своето Нина. — И собствените си пари ще употребя, както си искам…

— Да, да… Нова черква ще построиш, ще отлееш камбана от хиляда пуда.

— И така да е.

— Ти ми дай права, аз след три години златна камбана ще ти отлея. И за нас ще стигне, и за децата ни ще остане. А на мен парите, повтарям, сега ми трябват.

Нина заговори бързо, като постоянно оправяше смъкващия се от раменете й шал.

— Прохор, аз ти писах… Ти не ми отговори. Така не може да се живее. Ти си заслепен от печалбата, ти не виждаш накъде отиваш. Но мене остави на мира! Докато не се проявиш като човек, докато не станеш за работниците добросъвестен господар, а не разбойник — извинявай за остротата, — аз не съм с теб, а против теб.

— По-нататък…

Нина размърда рамене, сръбна от изстиналия чай.

— Запомни, моля те, тези мои думи. И ако ме обичаш, дръж се така, че да не стане нужда да ги повтарям.

— По-нататък! — И Прохор се ухили злобно.

Сърцето на Нина се сви. Тя не знаеше какво да прави с ръцете си. Смачка носната си кърпа и се облегна в креслото. Но не бе в състояние да се сдържи и извика:

— Всичките си пари ще употребя за облекчаване живота на твоите работници! Да знаеш!

Десният клепач на Прохор заигра, кожата на слепите му очи пожълтя. Той облещи очи и като изду устни, наведе се към Нина:

— Глу-пач-ка-а…

Нина пламна цяла, очите й светнаха, тя тресна чаената чаша в пода. С леко замахване на ръката Прохор събори на пода своята чаша. Нина запокити каната с мляко. Прохор свали с удар чайника от самовара. Цяла разтреперана, Нина хвърли вазичката със сладко. Прохор тресна о пода захарницата.

Всичко беше изпотрошено. Парчетата — сякаш вкаменен, окапал ябълков цвят. На масата остана само тежкият самовар. Прохор повлече Нина за ръка към бюфета, разтвори вратичките:

— Троши! Твой ред е.

Нина изхлипа и хвърли две чинийки. Прохор грабна и тресна о пода саксонската солница с горчицата и пипера.

Нина изпищя истерично:

— Простак! Нахалник! Той ще изпочупи всички съдини…

От гърдите й се изтръгна дълго сдържан стон на отчаяние. Като закри лице с ръце, тя бързо-бързо се скри в стаята си.

Задъхан тежко, Прохор отиде в кабинета си, грабна еднопудово кресло и с такава сила го удари в печката, че креслото стана на трески, от печката отхвръкнаха две кахлени плочки, а вълкът скочи и залая господаря си. Прохор го опърли три пъти с камшика, вълкът разтвори всички врати, изхвръкна като бесен през кухнята на улицата и там зави страшно от болка.

Прохор пи цяла нощ самин.

Този скандален случай стана известен на мнозина още на другия ден. Кой разнесе лошата слава? Навярно битият вълк.

Ревностният подражател на недосегаемите върхове Иля Сохатих направи опит да снеме точно копие от печалното произшествие. Обаче успя само отчасти.

Пиеха в кухнята вечерния чай двамата. Иля Петрович пристъпи към работа. Той дразнеше всякак жена си, като се мъчеше да я предизвика да прасне чашката о пода. Но уравновесената, здравомислеща Феврония Сидоровна не разбираше налудничавите прояви на мъжа си, а само мълчаливо се чудеше, че този мухльо е могъл да се измъкне от нейното подчинение. Тя напъха в устата си едно бонбонче и почна да си налива седмата чаша. Изведнъж Иля Петрович кипна като самовара и викна:

— Защо самоварът квичи като прасенце?!

— Не е питал тебе, глупака. О-враам келяв…

Тогава Иля Петрович мълчаливо запрати чашата си на пода:

— Е?! Питам!…

Съпругата му не пожела да хвърли нищо от масата; тя усърдно духаше горещия чай в чинийката и упорито извиваше черни очи към Иля.

— Вие дори не разбирате как правят скандали в благородните къщи! — изрева той и блъсна на пода купичката с меда.

Тогава Феврония Сидоровна изплю бонбончето на ръката си, остави чинийката, докопа съпруга си за гъстата грива и му даде такъв ритник в задника, че Иля Петрович изхвръкна на чист въздух и като воскърби душевно, зави от неприятност като вълка.

— Какво ти е? — попита го минаващият Инокентий Филатич.

— Катурнах, без да искам, самовара, изгорих си ръката, искам със сняг… А вие накъде?

— Нина Яковлевна ме вика. В други ден заминавам за нейното родно място, по търговски работи.

13

Зимата минаваше в трескава дейност. Тайгата падаше под брадвите. Образуваха се много „разчистени места“. Напролет те ще бъдат разчистени от пъновете, разорани, засети с пшеница. От дъното на тайгата към реката се прокарваха просеки за новите пътища и за железопътната линия. Ден и нощ, на две смени по дванадесет часа, тук се трудеха петстотин коня и хиляда и петстотин работници. Трябваше да се осигурят за конете фураж, за хората — топливо и храна. По цялата околност на стотици версти скърцаше под плазовете на шейните снегът, селяните непрестанно подвозваха до мястото на работата овес и сено. В планинските участъци започнаха добив на оловни и цинкови руди. Парите от касата на Прохор изтичаха като вода, а резултатите едва се виждаха. Прохор живееше в някакви душевни гърчове, напрягайки цялата си мощ.

Дърво и камък се пукаха от студ, стенеше тайгата от ударите на брадвите, от цвиленето на конете, от нощните огньове, от изстрелите и пиянските песни. Зверовете и зверчетата бягаха далече, мечката се преобръщаше от една страна на друга, измъкваше се с пръхтене из бърлогата и свила уши, отиваше на тихичко по-далече.

Очистват дърветата от клоните и върху три успоредно наредени трупи, по примитивен начин, ги свличат към бреговете, дето вече поставят покривите на три нови завода: дъскорезен, за добиване на терпентин и за импрегниране на траверси.

При ужасен студ хората живееха в брезентови палатки, в саморъчно направени тунгуски чумове[1], в землянки, изкопани в склоновете на долове и падини. Хората мръзнат, боледуват, мрат, хората проклинат десетниците и стражарите: десетниците проклинат техниците и инженерите; инженерите задочно проклинат Прохор. Прохор казва:

— Щом тунгусите живеят в чумове, сити са и не хвърлят топа, тогава защо работникът иска за себе си дворци? Недоволните изхвърляйте с парцалите вън. Само да свирна — и пет хиляди нови ще долетят: бащице роден, приеми ни.

Инженерите предаваха на техниците отговора на господаря, техниците разясняваха на десетниците, десетниците и стражарите започнаха да заплашват работниците. Работниците за стотни път проклинаха Прохор.

— Куршум заслужава този дявол! — беснееше разгорещеният.

— По-кротко! — спираше го хладният. — Каква полза от това? Добре, ще го застреляш. И край на работата. А без господар накъде? Господарят все пак дава туй-онуй. Макар да е бетер от изедник, все пак е господар, коренът му да изсъхне макар! Потърпи мъничко…

— У-у-у! — гризе от ярост ръкава си разгорещеният. — Да търпя? Няма го майстора! Търпилото ми се свърши! Пъпът ми изхвръкна! Джигерите си смляхме всички… Е-ех!…

Ала студът вилнееше, нагайчицата, страшната, изсвирваше във въздуха.

Работа за всички и за всеки до гуша. Машината на голямото предприятие е пусната в движение от опитна ръка и всеки пропуск, всяка задръжка тутакси се отразяваха на цялата работа. Но Прохор е суров, инженер Протасов опитен и енергичен, машината на предприятията засега работеше без спиране.

Протасов изготвяше проекти, ръководеше строежите. Под негово ръководство се намираха петнадесет новопристигнали инженери и техници. Пазейки своята репутация на делови човек, той винаги беше предпазлив при решаването на икономическите въпроси: претегляше и тъй, и иначе, пресмяташе теоретически дали един или друг отрасъл на работата е изгоден и често даваше съвет на Прохор да изостави едно, да се залови за друго. Обаче Прохор винаги решаваше с един замах, винаги играеше ва-банк.

— Какво, загуба ли? Вятър! Загуба при мене няма.

Той хвърляше смело десетки хиляди рубли за предприятия, които изглеждаха без всяко съмнение загубени. Ала някакъв щастлив случай винаги го спасяваше — той ставаше победител.

— От края на февруари настъпва времето на големите снеговалежи. Дърводобивът трябва да се спре. В противен случай снегът ще ви затрупа и ще понесете загуби от няколко стотици хиляди.

— Тая година няма да има сняг — отговаряше на приумица Прохор и удвояваше броя на работниците.

И сякаш по някакво вълшебство — нито снежинка сняг чак до следващата зима. Прохор е доволен. Прохор слага мислено в джоба си милиони печалба.

— Знаете ли, върви ви! — говори със скрито недоброжелателство Протасов.

— На смелия господ помага — отвръща опияненият от успеха Прохор и добавя с известна тъга: — А на мен навярно дяволът ми помага.

— Възможно е, възможно е. — Протасов въздъхва доста обидно за Прохор и със съжаление цъка: — Ехе-хе!… Да, да…

Като през лупа Прохор вижда съвсем ясно настроението на Протасов и разговорът веднага секва.

В своите грижи, в работата си, в залягането мистър Кук измрази силно носа си. Ама че неприятност! Сега дълго не ще може да се покаже пред Нина. Ала той съвсем не може да съществува без нея.

— Ифан! Дръфник! О, вилен… Къде е гъшата мас? Фикай скора дохтор. Хайда!… Млього глюпаф руската погофорката: „На три носа и всишки ще ходи“…

— Натрий носа и всичко ще мине, вашескородие…

— О, какъф нещастие!…

Обаче всичко е благополучно: докторът каза утешително, че носът ще си остане на по-раншното място, няма да загуби формата си, макар че трябва да се очаква да стане малко по-голям от естествения и за съжаление ще добие трайна слабо виолетова отсенка като на пияниците. Като прати в душата си доктора по дяволите и го почерпи с ямайски ром, мистър Кук отново потъна в купищата дела и в неосъществимите си идеи. Например той дълго живя с мисълта да използва енергията на един буен поток от тайгата, за да получи евтини „бели въглища“. Още през есента, в свободното си от преки занимания време, той направи рекогносцировъчно проучване на реката, състави приблизителен проект за съоръженията и въвираше в очите на всички своя замисъл, натрапчивата мисъл за който стана за него idée fixe.

За голямо съжаление тогава мистър Громоф беше в Питер, после за голяма радост мистър Громоф умря в Петербург. О! О! О! Най-после мистър Кук… Но кой знае? Но кой знае?! Може би мистър Кук ще бъде удостоен с вниманието на прекрасната мистрис Нина, може би тя ще стане негова жена. Ненапразно старият хиромант негърът Хари, като погледна дланта му, извика: „О, мистър Кук… Вие ще намерите в Русия слава. О, най-щастлив от смъртните, мистър Кук, в Русия ви чакат милиони долари…“ Най-после неговият проект ще бъде осъществен… Какъв ти проект, тогава той ще изработи и прокара в живота хиляди проекти. О! О! О!… Но ето съкрушителен удар: мистър Громоф е малко жив и здрав, а най-щастливият от смъртните мистър Кук, милионерът, изчезна от лицето на земята, съвсем изчезна. Гуд хевънс![2] О, проклет Хари!

И ето мистър Кук представя с трепет своя проект на всесилния Прохор. И за голяма своя радост вижда как заблестяват очите му.

— Говорихте ли с Протасов?

— Официално не… Кореспондирах с американската фирма „Нюпорт-Нюс“… Получих изключително одобрение.

— Че какво… Работата е добра. Интересна е. Трябва да се опита.

— Мистър Громоф! Вие сте гений.

Но поканеният на съвета инженер Протасов веднага направи на пух и прах проекта.

— Стойността на тази почтена измишльотина, струва ми се, не ще е по-малко от два-три милиона. Цялото обзавеждане и особено турбините ще трябва да се поръчат в чужбина. А най-важното, защо ни са вашите „бели въглища“, когато сме се удавили в океана на тайгата? Гори колкото искаш.

Убийствено униние се разля по лицето на мистър Кук. Мистър Кук без малко да падне от стола.

— Вие, мистър Протасов, сте гений… Ит’с сплендид[3]… — прошепна отпаднало той, като търкаше подутия си нос.

Прохор сънува един страшен сън: голо поле, черна яма, от ямата изпълзяваха навити на обръч змии. „Ето го тук“ — съскаха те. — „Аз зная — отвръщаше офицерът Приперентиев, — ще го хвана.“

Прохор се изплаши от съня; изобщо той стана някак нервен и разтревожен. Тозчас на името на Парчевски полетя телеграма:

„След свършване на служебната командировка незабавно се върнете. Точка. Моите лични поръчения се отменят. Громов“.

Отчасти сънят се сбъдна. Офицерът Приперентиев, получил от Парчевски подробни сведения за златоносния участък, възмечта да се пребори с Прохор и да заведе насрещен иск, за да може отново да придобие изгубеното си право на владение върху забравеното находище. И всичко излезе твърде сполучливо: колелото на съдбата се търкаляше направо в ръцете му; той спечели на комар голяма сума пари и намисли да даде контрарушвет на сребролюбивия сановник. Всичко това той ще уреди чрез Авдотя Фоминишна. Като хитър дявол ще се вмъкне тя в дома на баронеса Занойска и — работата е опечена.

В сърдечен разговор с пан Парчевски, близък приятел по зелената маса, той му наобеща златни планини.

— Ще работим заедно, като двама съдружници. Аз имам великолепни връзки със златотърсаческия свят. Ще подберем опитни служещи и така ще се развъртим, че вашият Громов ще се пръсне от завист.

Инженер Парчевски наостри уши, потъна пак в примамливи мечти и почна да протака края на командировката. Той предпочиташе да се завърне не като дребно чиновниче, а като пълноправен господар на доходна работа, дето всичко ще бъде поставено на хуманни начала, дето на работниците ще бъдат представени широки права за човешко съществуване. Нека пани Нина сравни трудовите условия на работниците при тях и при себе си, нека направи от това съответните изводи: може би тогава тя ще намери за възможно да скъса с мъжа си и да влезе със своите капитали в неопетнената фирма „Парчевски, Приперентиев и Сие“. А по-нататък трябва да се предполага, че офицерчето ще се пропие; тогава май ще може да тури на офицерчето динена кора.

Нина получава четвърто писмо от Парчевски, но бави отговора, не иска да пише.

Наближаваше сирница. Дните станаха лъчезарни, вредом звънтят капчуците. А нощем цялото небе е осеяно със звезди и омаломощелият Дядо Мраз, предчувствувайки скорошната си смърт, се мъчи за последен път да пощипне хорицата ту за ушите, ту за носа.

Сирница! Каква чудна, полуезическа дума? И с какво пълнокръвно битие, с каква гама от невинни чувства и насаждения звучеше едно време тя за Нина девойката. Блини, смях, тройки, музика и танци. Ала всичко това се е отдръпнало безвъзвратно в далечното нищо: сега Нина жената има други пътища, други задачи и желания.

Инокентий Филатич й писа, че е пристигнал благополучно, че маминката на Нина е жива и здрава, макар наистина много да тъгува, и чака своята дъщеря да й дойде на гости през пролетта, че е отслужил на гроба на Яков Назарич панихида за упокой на душата му. Инокентий Филатич съобщаваше също така, че от десетте търговски клонове в околията е успял да направи ревизия само на пет, че всичко е в пълен ред и благополучие, че доверениците са много надеждни хора. Що се отнася до паричните работи, в банката се е оказала свободна наличност малко — всичко двеста седемдесет и пет хиляди, от които сто хиляди по заповед на Нина той й превежда днес. Трите каменни къщи в града, двата дюкяна и трите вили по реката в боровата гора се нуждаят от малък ремонт. Двата парахода и петте шлепа стоят на зимувка; за тях е сключен договор за цялата навигация с Министерството на търговията и промишлеността за шестдесет хиляди. „А пък цялото наследство, заедно със златната мина, което покойният ваш татко, царство му небесно, Яков Назарич, е благоволил да остави на Вас, безценна Нина Яковлевна, според моите приблизителни изчисления, е над две милиончета.“

Нина изведнъж почувствува своята независимост и своята тежест в живота. Спомни си неотдавнашния разговор с многодетния шлосер Пров: „Ти си жена умна, отдели се от мъжа си, застани над него, започни си своя малка работа.“ Благодарност на мъдрия Пров за съвета. Сега тя има големи козове в ръцете си, за да бие всяка карта на своя мъж.

Мъжът й копаеше нови землянки за работниците — Нина строеше със свои средства светли бараки. Мъжът й издигаше със съгласието на губернатора дървен затвор на края на селището — Нина пристъпи към построяването на болница със сто легла.

На постройките на Нина помагаха инженер Протасов и двама прогресивни, достатъчно грамотни десетници от работниците. Те и двамата си уредиха сметките в кантората на Громов и минаха на работа при Нина. Тя има двеста души собствени работници. Плаща им толкова, колкото и Прохор на своите хора, но се грижи за тях като майка.

Тези деяния на Нина все повече и повече ядосваха Прохор. Той никак не очакваше от нея такава предприемчивост. Учуден е, вълнуват го лоши чувства.

— Слушай, майко игуменко, всечестна строителко — рече й той веднъж. — Ами че ти ми слагаш крак. Твоите работници ти много ги такова… Как да ти го кажа… храниш ги с пироги… Страхувам се, че моите че почнат да роптаят.

— А ти постъпвай така, че да не роптаят.

— За тебе е лесно, за мене е тежко. Ти играеш на благотворителност, а аз трупам капитал от тях…

— Защо ти е той?

— За да разширя й заздравя работата. В края на краищата аз трябва да се изкача на върха.

— Внимавай да не ти се замае главата.

— Моята глава е яка.

Общо взето, този път всичко свърши благополучно.

Нина продължаваше своята засега неголяма работа, Прохор своята: сечеше тайгата, дълбаеше почвата, обръщаше скалите. И с горчивина в сърцето се присмиваше на хрумванията на Нина.

[1] Чум — конусовидна шатра, покрита с кожи, кори от дърво или кече. ↑

[2] От англ. Good Heavens! — велики боже. ↑

[3] От англ. It’s splendid — блестящо. ↑

14

Ала ето че връхлетя с румена весела мутра, тлъста, пиянска, с червен сарафан сирница. За два дена са захвърлени всички грижи — гуляят, та дим се дига над тайгата. Руската буйна веселба, както и едно време в Медведево при Пьотр Данилич, започна с преяждане: през цялата сирна седмица се печаха безспир хиляди блини. На много версти наоколо тайгата се размириса на блини. Катеричката се мръщеше в хралупата си, мечката кихаше в бърлогата си. Скитници, спиртоносци и всякакви съмнителни хора душеха, ширеха ноздри и бързаха от тъмните дебри на тайгата по-близо до веселите хора: дано падне някой и друг блин, дано дойде на сгода да прережат някому гърлото и да обърнат джобовете му.

Вечери с гости, блини, маскиране: цигани, мечки, смешници, а нощем — пързаляне от височината. Прохор Петрович построи от стръмния бряг на реката върху стълбове пързалка, която като вихър носеше на своя гръб покритите с килими шейни на цяла верста. Отстрани пламтяха огньове, горяха насмолени бъчви, факли и стотици разноцветни фенери. Горе, на височината, гърмеше духова музика. За да не замръзват музикантите на студа, отпусната им беше една бъчонка водка. Тръбите и флейтите взеха да бъркат накрая, а двата барабана удряха различно.

Протасов, Прохор, Нина с Верочка, мистър Кук и вълкът се пързаляха от височината с една шейна. След тях на шарена-писана шейна — Манечка, дякон Ферапонт и веселушката Кети. В нея има голяма промяна: тя е жива, игрива, кокетничи с дякона непрекъснато, а дребната Манечка ревнува, сърди се.

— А пък аз на тройчица вас… О-хо-хо-хо!… — бумти дяконът като из бъчва. — Вси язици, восплещите руками!

Подир дякона лети на шейна-самоходка облеченият като Осман паша пиян Иля Петрович Сохатих. Олюлявайки се, той стои прав като кол, размахва една бутилка и врещи като козел на стобор:

— Яман! Якши!… Ала-ала-ала!…

Крепят го, да не падне, за червените гащи и за яката Феврония Сидоровна и Ана Инокентиевна, и двете апетитни като самата сирница жени.

— Анюта! Ана Инокентиевна! — вика пияният Прохор. — Сладурано! Прехвърли се при нас…

— Ала-дъра-мура! — врещи като козел Иля Сохатих. — Секим башка!… Тя е моят харем!… — и под веселите викове полетя презглава от шейната.

Писъци, смях, весела стрелба с пушки. А след шейните други още и още, шейни, малки, големи, купчини дечурлига, купчини момци и моми. Писък, шум, песен, целувчици…

— О, о! Колко млього обичам най-веселия сирница! — възклицава мистър Кук. — Млього добър руски пословиц: „На свой шейна не лягай!“

Той не знае с какво и как да угоди на Нина: и маншона й ще подържи, и краката и ще покрие с шубата, и все току наднича, все наднича в очите й, мъчи се да надникне и в сърцето й, но сърцето на богинята е заключено и студено като лед.

— Пазете носа си — казва тя.

— О, да!… О, да… Благодаря ви млього. Мой нос е мое нещастие — и свира зачервеното си лице в меката енотова яка.

— Мамичко, на вълчето опашката е замръзнала — дърдори бързооката Верочка. — То се лиже.

Минаха двата лудешки дни и двете нощи. С Кети се случи нещо: да, да, нещо такова стана чудновато, загадъчно. Някакви игриви видения насън и наяве я вълнуваха като опиянение. Ох, тази дяволска сирница! Ох, тези двадесет и пет най-тихички момински годинки…

Манечка замина за цяла седмица на гости при една своя леля в близкото село. Ами че това е хубаво, това е отлично, това е чудесно.

Ето че пламна ярка звезда, ето че и месецът посребрява широките пътища. Дякон Ферапонт нае една пощенска тройка и лети към заветната врата. Прав в шейната като камбанария, калпакът килнат настрана, шубата разкопчана, хванал в лявата ръка поводите, а в дясната — камшика, в устата — голяма лула, в предницата на шейната — четвърт ведро водка и пелмени. Хо-хо, кой друг ще е това, ако не дякон Ферапонт!

Може наистина да е отец дяконът, а може и да е някои ловък конекрадец циганин. Хей, хей, Манечка, хора, колари, препускайте да стигнете циганина похитител!

— Ка-хъ! — хили се в брадата си и покашлюва гърлесто по цигански великолепният Ферапонт и — конете са пред вратата.

Чук-почук в звекливата халка на портата. Излиза тя, загърната в шубка от катеричи кожи. Висока и лека. На главата с пепелявосив, с лунен син отблясък, оренбургски вълнен шал.

— Отвлечете ме, отвлечете ме, злодеецо — казва тя и тихо се смее.

Ферапонт не знае какво да отговори, той вика радостно: „Кахъ!“ И конете трепват и танцуват.

Ето изсвистя камшичето, тройката скокна и — давай. Синкав прах, искри, брилянти. Едрочелият месец вдигна дясната си вежда и се захили. Магьосник си ти, месецо! Ти, стар оплешивял блудник, който поощрява любовните интрижки и пръв развратник в тоя греховен свят…

В същото време Нина Яковлевна се разтревожи: в седем часа е насрочен оперният спектакъл — откъси от „Снежанка“, дето дякон Ферапонт, с изпросената благословия от свещеника, трябва да играе Берендей.

Всички признаха, че по външен вид дяконът досущ прилича на цар Берендей. А тъй като добри, със сценична външност тенори не се намериха, то, ще не ще, решиха да спуснат теноровата партия на Берендей на басовия регистър. Че какво от това? Тук не е императорският театър… И така ще мине!…

Правиха репетиции цял месец. Снежанка беше младичката жена на инженер Петропавловски, Купава — Нина, ролята на Мизгир искаше Иля Сохатих, но след изпробване на гласовите му средства и на слуха му забраниха му да участвува дори в хора. Ролята на Мизгир бе дадена на книговодителя от политическите заточеници Парфьонов-Раздолски, бивш провинциален певец. Той главно и ръководеше постановката на пиесата. Църковният хор се справи прекрасно със своята задача. Доста украсиха спектакъла и учащите се от училището.

Представлението трябваше да се изнесе в Народния дом, построен от Нина и побиращ петстотин зрители.

Убиха се да търсят пропадналия дякон, обиколиха всички тайни вертепи, всички кръчми, стражари обикаляха из тайгата, свиреха със свирките си с топчета, еднокракият Федотич дори думна с топа — дано чуе дяконът, дано си спомни. Ах, мътните да го вземат!

А месецът от небето лукаво смигаше с вежди: „Зная де е дяконът, но няма да ви кажа.“

… Препускаха по равния път около двадесет версти и свърнаха към една ловна зимна колиба. Потъналите в пяна коне тръгнаха ходом. Ловната колиба е ниска къщурка с душник за пушека и ниска врата. Ловците прекарват тук дългите зимни нощи. До вратата — сухи смолести дърва. Дяконът взема наръч, запалва огъня в огнището. Колибата се затопля по първобитен начин: няма комин, лютивият дим изпълва къщурката от горе до долу, не може да се диша вътре. Момата седи в шейната, в гъстия кедрак, мечтае. През иглолистните дървета в черното небе горят далечните светове. „Какво сте вие, кои сте вие?“ — запитва тя, като отмята назад пламналата си глава, но звездите са безмълвни, тъжни.

Дяконът се е отпуснал на четири до огнището, духа огъня, горчиво плаче от дима. Когато камъните се нажежат и въглените загаснат, тогава димът ще излезе навън, очите няма да сълзят, ще може да се пирува. „Дим“ — съзерцава тя и мръщи нослето си. „Дим излиза отдушника, от разтворената врата. А на мен ми се иска да ям и… да пиянствувам.“ Сърцето й примира сладко: гора, звезди, колиба — магия. Може би в книжките е по-красиво, но тук е по-силно. Ха-ха, Ферапонт!… Как можа така да го измисли. Нека всички научат, нека Манечка я цапне по бузата — тя е готова на всичко. Ексцентрично? Да. Тъкмо в това е и целият номер… „Ха-ха, не е ли пикантно?“

Тя затваря очи, вслушва се в себе си. До нея — мечка, грамадна, черна.

— Сега ще сваря пелмени — казва мечката и измъква от шейната две торбички. — А аз като на реките Вавилонски, знаете. Тамо седохом в плакохом. Дим, горещина… Чак брадата ми пращи… Ох, ти!

Тя не чува какво говори мечката. От мечката се носи миризма на дим и на нещо странно, но думата „пелмени“ кара да й потече обилна слюнка. Тя отваря очи.

— Ферапонт Самойлич, вие сте чудесен.

— Чудни са делата твои — отговаря от колибата по църковному мечката и като помълчава малко, вика: — Свариха се!

Той я взема на ръце и я внася в колибата. Звездите са готови да разкажат своята тайна — „кои сте вие, какво сте вие?“ — но момата я няма в шейната, звездите разказват тайната на конете. Конете внимателно слушат, хрупкат овес.

В къщурката горят две свещи. По пръстения под — борови клони, върху клоните — килим. Момата сваля шубата. Дяконът е уврял в расото си. Пелмените с пипер и оцет са апетитни, чудесни. Дяконът жадно пие водка и всеки път плюе през зъби в ъгъла. Момата се киска, и тя пие и също така се опитва да плюе през зъби, но не умее; изтрива брадичката си с напарфюмирана кърпичка.

— Отворете зъбките си, красота моя, съвсем малко и ей така с езиче — цвък! Аз мога да плюя през зъби на девет крачки.

Дяконът седи върху пън като на трон и все пак главата му едва не опира в тавана: той е едър, къщурката е нисичка.

— Говори ми на ти, говори ми на ти — кокетничи с глас започналата да се опива мома.

— Не подобава на сана ми, извинете още веднъж — дудне дяконът, като натъртва на „о“. — Освенка туй, имам дяконица… Обретохом яко козу невелику…

Момата се киска, долепва буза до расото на Ферапонт, но той смутено се отмества:

— Ах, простете още веднъж… Вие мъничко така оцапахте бузичката си със сажди… Позволете… — той наплюнчва с език длан, прекарва я по бузата на момичето и изтрива до сухо навлажненото място с осаждения си ръкав. Бузата на момичето се покрива с гъст слой сажди. Дяконът е готов да потъне в дън земя, но скрива своята неловкост и дума лукавичко:

— Ето че побеляхте, душо моя. Дори съвсем чистичка сте, като че от баня сте излезли.

— Ти не си Ферапонт… Ти си дякон Ахила… Лесков чел ли си? Знаеш ли го?

— Лесков ли? Знам го. Петруха Лесков, че как не! Пръв пияница беше у нас на Урал.

Тя изпищява от смях и се опитва да прегърне необятната талия на дякона. Той не се съпротивява, въздиша: „Охо-хо“ — и казва:

— Немирница си ти, моме.

— Ти обичаш ли жена си?

— То се знае. Че как иначе?

— Лош, лош, лош!… Ти не си добър… — тя удря с пестниче по коравото му коляно, пестничето се покрива със сажди, а сърцето примира.

— Помощ! Загинах… — скочи дяконът и здраво удари главата си в тавана. Като черен сняг полетяха парцали от сажди. — Берендей! Спектакълът! Снежанка!… Ох, отиде ми главата!

От лудешки заразителен смях момата цялата се простря на килима.

— Ферапонт!… Не, вие сте прекрасен… Ха-ха-ха!… Пък аз нарочно… Аз, знаех… Ела тук, седни. Там и без теб ще я изиграят.

… Стана нужда да играе Берендей басът от църковния хор Чистяков. Той беше пияница, но познаваше добре нотите. С белокоса перука и брада, увенчан с корона, с бяла мантия, той седеше на трона, държеше в ръце извадки от клавира и при диалога със Снежанка бъркаше малко. Но добрият акомпанимент на рояла и великолепната Снежанка спасяваха положението.

На предните редове, начело с Протасов, беше цялото отбрано общество. Прохор седеше зад кулисите, пиеше коняк, любезничеше с момичетата, пускаше остроти по адрес на домораслите артистки. Работниците с наслада не отделяха възбудени очи от сцената. Наистина някои подремваха, някои похъркваха, а пияният, заврял се в задните редици златотърсач Ванка Сивичкия, дори се развика:

— Мошеници!… Я по-добре увеличете заплатите ни!

Но бързо го извлякоха на чист въздух.

Купава — Нина, внимателно шареше с поглед по редиците, чак до галерията — приятелката й я нямаше.

— А къде е Кети?

Кети утешаваше неутешимо скърбящия дякон. Провинилият се Ферапонт лежеше до нея по корем, закрил лице с ръце. Главата на великана опираше в ъгъла, а петите му в огнището. Раменете му потреперваха. На Кети се стори, че той плаче.

— Рицарю мой!… Дон Жуан… Д’Артанян… Ахила! — дърпаше тя просналия се по очи дякон. — Не плачи… Какво ти става?…

— Остави, остави, стомахът ме заболя. Режет, аки ножами булатними.

— Ах, бедничкият!… Атосик мой… Портосик мой…

Момата се смее, момата смуче от манерката силната спиртна вишновка.

— Пий!… Рицарю мой…

Подал глава изпод пейката, дяконът пие вишновка, пъшка, пие водка. Свещите догарят, наоколо бродят дяволски сенки. Слаб звук на гъгравчетата, звънчето дрънна три пъти — изглежда, че на бързата тройка е омръзнало да стои. А в мислите на полуголата мома тези звуци са като сладка съблазън. Ето като че славни рицари препускат във волна кавалкада; ризниците им звънтят, дрънчат шпагите…

И там, през зелената тайга, също препуска черен конник… По-близо, по-близо. Конете пръхтят и танцуват, хърка дякон Ферапонт.

А витязът с хвъркатия кон изведнъж — стоп! — пада на едно коляно и почтително й поднася букет от бели рози: „Миледи, миледи — шепне той и целува устните й. — Моето сърце, миледи, е пред вашите крака.“

— Мили — примира Кети, а по лицето й, по тялото й пробягват вълните на страстта, тя се усмихва със затворени очи и пламенно прегръща Ферапонт. — Хайде, целувай ме, целувай ме!

Пияният като пън дякон удря с пети в огнището, рита с крака към тавана и мърмори:

— Остави, остави, щерко на гибелта! Санът не ми позволява.

Момата плясва ръце, момата плаче силно, опитва се да стане, но се поваля пияна.

Целият свят се люшка, плува, главата й се отделя от тялото, в главата й е ужас, хаос, някакви непрекъснати светлини и политания; и сърцето й се люлее — нагоре-надолу. Момата е обхваната от жар, страх, смърт. Сега ще настъпи краят. Всичко се премята презглава, подскача, бучи. Силно гадене измъчва момата.

— Мъчителю мой, мили мой Ахила… Ти всичко… ти цялата… Та ако аз… Глупак!… Та това е каприз… Мой каприз… А може би аз преди седем години… дете да съм родила!…

— Разправяй, разправяй, момиче… Разправяй, слушам, разправяй… — боботи обраслата като тайгата паст на Берендей.

… Филка Шкворен слушаше, Прохор разправяше:

— Подлец си ти, подлец на подлеците. Аз знам как ти пред целия народ си ме срамил. Значи — кръвопиец съм аз? Изверг съм аз? А? Какво, в тъмницата ли да те хвърля, мерзавецо? Теб човек със затвор не може те уплаши. Вълка да насъскам, та да ти прегризе гърлото. Тфу, тфу, дявол сипаничав!… Какво да те правя? Пък аз, да си призная, човек исках да те направя… Повярвах на глупака. Никаква чест, братко, нямаш ти.

Дангалакът се задушаваше от вълнение. Той дишаше дълбоко, така че тъмножълтите му бузи хлътваха. После вдигна към Прохор острите си с обърнати клепачи очи и се удари с грамадния пестник в гърдите:

— Прохор Петрович!… Ще ми повярваш ли?… Ех, мама му стара!… Наложи ми като поп каквато щеш питимия, всичко ще изпълня и гък няма да река. Главата ми да падне от раменете, ако аз…

— Хвани циганина. Познаваш ли го? Онзи същия. И го доведи.

— Слушам!… Ще го фана.

Впрочем този разговор беше станал отдавна, наскоро след пристигането на Прохор от Питер.

А сега е късен нощен час — сега в дома на Громови балът е в своя разгар — след „Снежанка“ и концерта от доморасли сили. Веселбата започна в единадесет часа. Гърмеше музика, въртяха се танцуващи двойки, из всички стаи сновяха маскирани, на масите — а ла фуршет, вземай какво ти душа иска — на всички им е весело, на никого не му е до сън, а Кети спи и не се усмихва.

На Ферапонт се присънва страшно нещо: като че самият владика-архиерей препуска с тройка, търси, но не намира дякона и заповядва: „С дадената ми власт заповядвам незабавно да се разпопи, да се лиши от сан, да се обръсне половината му глава, да се анатемоса.“

А след владиката — черен с окапал нос конник. Някой премества стрелката от нощ на утро. Безносият черен конник премина галоп веднъж, два пъти. И след него дяволското кученце весело изджавка: „джав, джав, джав!“

Лай, кученце, лай! Нощта бледнее, гасне. Звъни с гъгравчетата тройката, не стои.

А когато блесна над тайгата пролетната зора, балът завърши, наситените с вино и ядене гости се разотидоха — Кети отвори полусънви очи. В къщурката е студено. Дякон Ферапонт хърка и се дави, през процепа на вратата се лее синкаво развиделяване. Кети трепна, облече бързо катеричата шубка, извади от чантата си огледалце, излезе навън и ахна — край къщурката стои празна шейната.

— Конете! Къде са конете? Дяконе, събудете се най-после!…

Кети безпомощно заплака: болно й е, тъжно, обидно.

Така мина тази лудешка нощ. Скитникът-месец отдавна се беше търкулнал в леглото си в преизподнята на почивка. Над света на вечно зелените гори блестеше слънцето.

15

Клатейки се бавно, времето вървеше напред, пътищата се разкалваха. Нина Яковлевна се готвеше за заминаване. Прохор ни най-малко не скърбеше, че се разделя с жена си, но стана подчертано вежлив и внимателен с нея. Нина преценяваше по своему промяната в него, мъчеше се да държи на почтено разстояние от себе си фалшивите чувства на своя мъж.

Унило биеха великопостните камбани. След шумната веселба на сирница сега настъпиха за работниците великите пости. По заповед на Прохор цените във всички негови дюкяни и брашнарници скочиха нагоре, а нищожната заплата — средно до към четиридесет рубли на месец — си остана същата. Сред народа се носеше скрит ропот.

Когато поскъпнаха стоките на господаря, полугладните работници започнаха да вземат от частните търговци. Към трите частни дюкяна в селището бързо се присъединиха нови богатички търговци на едро от далечни места; те доставяха стоки с коли, разполагаха се на табор в тайгата, при мините, близо до фабриките. Веднага се появиха и спиртоносците. Черният безнос конник със своето черно кученце се шмугаше напред-назад, менеше злато за спирт и беше неуловим като вятъра.

Прохор издаде заповед: да гонят безмилостно търгашите.

Усърдните урядници, които получаваха от кантората извън държавната си заплата големи суми като награди за Коледа и Великден, се заеха здравата за работа. Преобръщаха колите със стоките, пъдеха търговците вън от участъка на предприятията, а упоритите налагаха с нагайките. Изгонени от един участък, те се прехвърляха на друг и набити и поругани, по силата на обстоятелствата се превръщаха от покорни верноподаници на царя във върли размирници. Като продаваха тайно с печалба стоките, те насъскваха работниците.

— И какво гледате, момчета, на тези порядки?… Господарят ви е разбойник, урядникът и приставът — подлизурки. Па и цялата власт трябва да е такава…

Съдията също получаваше от кантората благина: имаше държавна квартира с отопление и осветление, пък и за „особени заслуги“ — парични награди. Впрочем всички длъжностни лица, поставени от правителството да защищават интересите на работниците: инспекторът по труда, държавният инженер, съдията, следователят, телеграфо-пощенските чиновници, нотариусът, дори казашкият офицер, дори казаците от конвоя, охраняващ керваните със злато по пътищата — всички по един или друг начин бяха подкупени от Прохор Петрович и всеки от тях пазеше мястото си и доколкото можеше, потулваше беззаконието.

Така ловко се смазваше натъкмената от правителството машина.

… И съвсем неочаквано, нарушавайки светлия ход на пролетта, от сутринта задуха западният вятър, изви се белоснежна виелица. Отначало вятърът метеше снега ниско, след това докара гъсти облаци — и се понесе, завъртя виелица.

Казашкият конвой от тридесет конници тръгна на поход. Десетте коли със злато, предадено от Прохор на хазната, потънаха в снежната фъртуна. Опасен е пътят през тайгата във виелица, но конете са издръжливи, казаците — бдителни и зорки.

— Дайте път, дайте път! — махаше с нагайчицата, кипрейки се върху танцуващия си кон пред кервана, казашкият офицер.

Идещите насреща грамадни като къщи коли със сено бързо отбиваха настрана, селяните пулеха учудени очи: десет, и то празни коли.

— За какво отивате, войничета? Да не би за риба?

— За каквото трябва, за това и отиваме… Омитай се от пътя по-бързо!…

Запрегнатите с по чифт коне коли наглед наистина бяха съвсем празни; само отзад с небрежно хвърлена запечатана с оловни пломби неголяма кожена торба, в която има малко кюлче злато към двадесет и пет пудчета.

Спускане в дълбок глух дол.

— Слуша-а-а-ай!… Пушки вън от калъфите!…

— Слушам! Слушам! Слушам!

Минаха благополучно дола. Вятърът стихваше, халата се укротяваше. Ала в сърцето на Кети халата бушуваше като в тайгата. И вътрешно разбушуван и коленичил пред Прохор на едно коляно, печалният дякон Ферапонт му изповядваше своята велика скръб:

— Тръгнах вчера да се поразходя сам-самин, порядъчно пийнах и съм заспал така в шейничката като заклан петел. А на сутринта се ококорих — гледам — конете ги няма.

Вълкът се усмихна. Прохор се закиска от все сърце.

— Кажи на коларя, че кантората ще му плати тройката. Аз ще съобщя по телефона. — И като смигна на дякона, попита: — Та, казваш, самичък си се разхождал?

— Като пред бога… На̀!

Значи, всичко е шито-покрито. Дяконът има сливи в устата. И никой освен откраднатата тройка и сребърния месец не знаеше за лудориите на Кети. Младата на вид Кети е почти връстница на своята приятелка Нина Громова. Тя прекара неотлъчно в тайгата четири години. Стегната в корсета на институтските нрави, тази наивно-мечтателна девойка с настъпването на пролетта изведнъж разхлаби тесните връзки, изведнъж отвори сърцето си срещу новите, опияняващи ветрове. Узряла в парника на измислени условия, тя трябваше още много нещо да вкуси и да изпита, за да може да се сравнява с Нина по наслади и огорчения от живота. А времето не чака, а кръвта бушува. И този опитен прелъстител пан Парчевски неведнъж я придумваше към грях: „Животът е кратък, трябва да се ползваме от неговите блага“. Бедната мъничка Кети, бедното неопитно дете… Какво ще стане с нея? Парчевски запали в главата й лукавата мечта и изчезна, сърцето на Протасов е заето от друга, мистър Кук измрази носа си. А Прохор Громов? О, не, не, това е невъзможно: той е груб, той е душевно нечист и мъничката Кети по-скоро ще умре, по-скоро ще се хвърли с главата надолу в някоя дупка в леда, отколкото да си позволи да предаде своята приятелка Нина. Не, не, не!…

И ето дневника й:

„5 февруари. Събота. Точно две седмици има до сирница.

Чувствувам нощем тежка мъка. Сърцето ми тупка, тупка. Дълбоко страдам, тъгувам, обливам се в сълзи.

Сърце по нещо пак жалей, лети по нещо надалеч…

Когато лежа в леглото, иска ми се да се разнежа и безкрайно да мечтая за нещо възвишено. Но внезапно цяла ме пронизва някакъв изпепеляващ огън, книгата полетява по дяволите, аз падам по очи, късам със зъби възглавницата, цялата се гърча адски; иска ми се да викам, да свиркам, да безумствувам. Боже, какво става с мен? Луда ли съм, или просто съм истерична?

Надвечер ме потегли към него. Той е сам, уморен.

«Конспект на разговора ни»:

Той. А! Вие ли сте?! Радвам се, радвам се… (Целуна ми ръката).

Аз. (Хвърлих се на гърдите му, заплаках). Аз ви обичам, обичам, обичам…

Той. Кети, мила, какво ви е? (Лицето му се изопна, той седна.) Защо плачете?

Аз. Вие обичате друга.

Той. И така да е… Но, струва ми се, не.

Аз. Тогава обичайте мен. Не мога повече… Аз съм ваша… (Пред очите ми притъмня, повалих се на кушетката. Когато дойдох на себе си, той седеше до мен, държеше в ръцете си моите изстинали пръсти, целуваше ги, милваше ме по косата.)

Той. Знаете ли какво, Кети, мила?… Ще ви дам бром, това прекрасно успокоява нервите…

Аз. Благодаря ви… Вие сте страхливец, вие сте негодник…

— Защо, защо?

— Вие обичате друга…

— Успокойте се, момиче, успокойте се, мила…

(Аз се закисках истерично, ухапах го за пръста, почнах да го дърпам, той почна да дърпа мен. Аз го пернах по ръката.)

Той. Не искайте от мен невъзможното. Аз мога да принадлежа само на една. Веднъж и завинаги. Вие не можете да бъдете моя жена. А аз не искам да бъда подлец. (Цял зачервен, с огнени очи, той стана сърдито и отиде до масата. И от масата:)

— Не мога да ви позная, мила Кармен…

— Довиждане, Протасов!…

И си отидох.“

„20 февруари. Сънувам някакви голи, палещи сънища. Сънувам дякон Ферапонт, този дангалак-мъченик. Като че извади ме от топла баня, загъна ме с чаршаф, сложи ме на дланта си и ме заподхвърля нагоре-надолу като дете. Паднах, трепнах, събудих се. Че какво?… Защо да не е герой?… Господи, каква скука! Да дойдеше поне по-скоро сирница. Вечернята е свършила, камбаните бият. Очисти, господи, душата ми. А сърцето тегли към света на приключенията, към света на приказките“.

„12 март. А сега… Как ще говея? Как ще открия греха си на отец Александър? Никога, никога!… Просто ще кажа, че случайно съм нощувала в ловната колиба с някакъв селянин ловец… Ходила съм на ски, заблудила съм се, пийнала съм малко с него, неочаквано съм се опила. А впрочем повече нищо и нямаше. И много добре. Както и по-рано съм чиста пред бога и пред самата себе си. Велики пости, благовест, капчуци, грачите крещят. А ти, бедна, бедна мамо, спиш в гробищата под кръста.

Помогни на своята дъщеря, помогни!“

Кети остави перото, прекръсти се горещо и погледна през прозореца лунната нощ.

Като че не е имало хала — тихо, спокойно, мрачна гора се издига от двете страни и казаците привършват вечерята си. Натъркаляха се да спят едни в талигите, други на потониците край огньовете. Двама часовои будуваха, патрулираха покрай стана. От време на време офицерът повдигаше глава от седлото:

— Часовоите!

— Слушам! По местата.

Той е млад, голобрад. Прекара ли благополучно кервана, ще получи награда от хазната. През тежката полудрямка му се мярка палавницата, любовницата на пристава Наденка, която му подари тюркоазено пръстенче, уши му топла качулка от камилска вълна. Да, животът е хубав, но… заобиколен от опасности, не бива да се дреме…

— Ей, часовоите!

— Слушам, по местата сме!

Тук офицерчето си спомни: Наденка му пъхна конячец за из път.

— Момчета, искате ли по една чашка за ободряване? Само да не би…

— Разрешете, ваше благородие. — И часовоят Федотов разчупи червения восък от стъклото, удари с длан дъното на бутилката. — За нас, казаците, няма значение, дето бутилката е с червен восък… Запвейте!

Изпиха по чашка, по две. Офицерчето тури останалия коняк в снежеца. Месецът вече възлезе към гребена на тайгата, засилваше се немирният мразец-утренник. Конякът изгаряше душата, размътваше мислите, главата клюмаше на гърдите. Офицерчето се усмихна и заспа. Часовоите също бяха петимни да се тръшнат на снега и да захъркат. Че какво… Нощта преваля, страховете се свършиха, може да се посгреят на огъня. Двамата се наместиха до огнеца, запушиха. И на два гласа тихичко, с фалцет, за да не събудят спящите, затананикаха:

Не чини животът парица-а!…

Пропаднеш на халос…

Сабя пакоостнии-ца-а-а…

Казаците и каруцарите захъркаха още по-силно под студа, под песента на часовоите. Само един от каруцарите, Филка Шкворен, се прозяваше и се преструваше на заспал. Той е брадат, едър, лежи върху златото в каруцата. Но и него, и часовоите наляга непреодолима дрямка. Часовоите клюмат с глави, Филка се прозява, кръсти уста, ала ръката му пада, ръката му е заспала. Дълбок сън обори и часовоите.

И като тигри из тръстика — тихо се прокрадна към стана горска сган, мутрите им са черни, ноктите остри. Двама конника — единият безнос, другият чернобрад, чорлав като циганин — като птици се стрелват към крайната каруца. Там вече работеха петима. Работата се вършеше безшумно, бързо. След половин минута кожената торба със златото се люшкаше по средата на здрава върлина, чиито краища лежаха върху гърбовете на двата ездитни коня. Придържайки здраво върлината, двамата конници търсом, крак в крак, отстъпват по пътя назад, към обраслия с глух гъсталак дол. И да не беше излязло по никое време дяволското кученце, прощавайте се, казаци, със златото, фиу-у. Кученцето излая, черният конник и циганинът шибнаха конете с камшиците, Филка Шкворен скочи и зарева като побъркан:

— Момчета!… Грабят!!!

И всички до един освен офицера и часовоите се втурваха от местата си към пушките, към конете. Силен залп на бандитите иззад дърветата. Двама казаци разпериха ръце и паднаха по гръб, трети заби нос в снега, четвърти се преметна презглава, както тичаше, скочи, но пак падна и запълзя с охкане. Казаците отвърнаха със залп в тъмната стена на тайгата. Оттам — нов залп.

— Момчета! Удряй! Настигни ги!

Яхнал неоседлан кон, Филка Шкворен пердаши подир бягащите. Казаците оседлават конете си в неразбория. Ето един се метна на коня, препусна на помощ на Филка, но зашеметеният кон под казака рита със задните си крака, танцува, скача.

— Дръж ги, дръж ги! — реве Шкворен, като настига двамата разбойници.

Те налагат конете с камшиците, краят на върлината се изплъзва от ръцете на циганина, торбата със златото пада на пътя. Тук хвърлената ловко в пълен ход от Филка Шкворен примка докопа циганина за шията и моментално го смъкна от коня в снега.

— Хоп-па! Готов е!

Но от бързото силно дръпване се преметна от коня и Филка Шкворен. Кученцето излая три пъти, освободилият се от златния товар черен конник като вихър препусна в предутринния мрак, кракът на циганина за миг се заплете в стремето, циганинът падна.

— А-а-а, хванах те! — тича към него с тежко пъхтене и задъхвайки се Филка Шкворен; в едната му ръка е краят на аркана, в другата — широк нож.

Циганинът е на десетина скока от Филка, ей сега ще прережат гърлото на циганина. Но циганинът скочи чевръсто, махна примката от шията си и изчезна в тайгата като дим.

Изтощен от пристъп на задух, грамадният Филка едва се държи на крака. До него в снега е смъкнатата от аркана циганска перука и брадище. А там все още трещеше престрелка и трима казаци долетяха на коне в помощ на Шкворен. Задъхващият се Филка Шкворен налапа шепа сняг, за да се освежи, свали кожуха си и криво-ляво се качи на своето конче.

— По следата, момчета, по следата! Ей сегинка ще го пипнем.

В тайгата е още тъмно, но опитният скитник Шкворен забеляза накъде сви беглецът.

— Аха… По вълчата пътека… Ще избяга, мръсникът!

Отбиха встрани с бавен тръс: снежната кора не можеше да издържи коня, копитата постоянно пропадаха в дълбоките преспи.

— Назад, момчета, не можем го намери — каза задавено скитникът през хъхреща кашлица. — Тоя дявол може и някъде на някое дърво да се е качил. И с кучета не мож го откри. Я кво е тъмно.

Всичко е свършено. Небето побеляваше. Скоро ободряваща светлина ще залее всички пътища-друмища. Ала в тайгата чак до изгрев-слънце ще чезне здрачът. Златото е сложено на място. Хазната няма загуба. Впрочем Русия изгуби няколко млади бойци. А и двама убити бандити се чернееха на снега до края на гората.

Офицерчето и двамата часовои едва сега дойдоха на себе си. Беше им лошо, ставаха, падаха. Офицерчето го чака арест. То е готово да зареве с детски силен плач.

— Аз не разбирам… Аз… аз… Какво става с мен?

— Недейте да се безпокоите, ваше благородие. Златото е непокътнато, от нашите са убити шестима.

16

… Тази нощ инженер Протасов се заседя у Нина. Прохор не нощуваше често у дома си. Работата го заставяше да прекарва понякога нощта някъде на участъка, в завода, в кантората на управителя на мина „Достан“ или просто в тайгата, до огъня, по тунгуски.

— Андрей, вие трябва да ме придружите най-малко до пристана.

— Не зная дали ще бъде удобно.

— Но аз не мога да пътувам сама!

Протасов забави крачка по мекия килим и с особена нежност погледна Нина в лицето. Сега той чувствуваше някаква вътрешна подчиненост спрямо нея и това ново иго го радваше. Но радостта му беше нетрайна, съзнанието за отговорността пред високата революционна идея, в служба на която той полагаше сили да се обрече, бързо я отминаваше. Не, по-добре да бъде свободен докрай!

Нина почти долови неговото мятащо се настроение.

— Седнете, Андрей — каза тя развълнувано. — Трябва да поговоря за много неща с вас.

— Страхувам се, Нина, че вашият мъж ще бъде против моето пътуване с вас. — И Протасов, усещайки вътрешно раздвоение, седна по-далече от Нина. — Скоро ще бъде открита навигацията… Маса работа. Прохор Петрович ще почне да протестира.

— Нищо подобно. Сигурна съм, че мъжът ми ще бъде доволен…

— Така ли мислите? — И Протасов се изплаши.

— Не мисля, напълно съм убедена в това.

Протасов се изплаши още повече и рече:

— Това би било великолепно.

Прохор се върна в къщи на другия ден привечер. Цялото селище вече знаеше за нападението в тайгата върху златния керван. Сутринта препуснаха натам каваци с един възрастен офицер, следователят и двама урядници.

Приставът се яви в селището чак към пладне. През тази тревожна нощ той уж беше гонил спиртоносци на новия златоносен участък. Като научи за произшествието, той хапна набързо и също тръгна нататък в най-мрачно настроение. Наденка легна болна, плачеше в леглото, молеше се на бога: жал й беше за офицерчето…

Мина седмица. Приставът свирепствуваше. Хванаха в тайгата трима спиртоносци и двама скитници. Чрез изтезания приставът ги принуди да признаят, че са нападнали златния керван. Разпитваха казаците. Офицерчето откараха в града. Затворът в селището още не бе готов: откараха в града скитниците и спиртоносците.

Посред нощ Прохор почука у пристава.

— Кой е?

— Отвори.

Прохор влезе с вълка. Наденка се улови за главата, тя се мъчеше да се усмихне, ала широко отворените й очи изведнъж се наляха с мътилката на страха.

— Да ме убиете не можете. — И Прохор седна в ъгъла, до масата. — Вълкът ще разкъса и двама ви. Освен това аз стрелям не лошо и… изобщо не ме е страх от вас… — Той сложи до себе си браунинга.

Приставът загърна халата си и се спогледаха с Наденка. Наденка се смръзваше, а на пристава мърдаха мустаците и бакенбардите.

— Прощавай, Прохор Петрович… Но аз се догаждам, че си мръднал.

— С вас човек всякак ще мръдне — мрачно, обаче със спокоен глас отвърна Прохор.

— Може би ще пийнеш едно чайче с конячец?

Краката не държаха Наденка и тя приседна на стола.

— Не, благодаря — рече Прохор. — Страх ме е от твоето коняче. — Аз с мое си… — Прохор извади от джоба недопитата от младото офицерче бутилка. — Ела насам… — Той почука с пръст по етикета на бутилката. — Виждаш ли марката?

— Виждам — пошепна с побелели устни Наденка.

— Дай две чашки — за себе си и за Фьодор Степанич.

Движейки краката си като лунатичка, Наденка му подаде. Вълкът клечеше до господаря си. Прохор наля двете чашки.

— Пий!

Без да трепне, Наденка зажумя и изпи чашата.

— Фьодор, пий!…

— Не мога, остави ме.

— Аз не дадох на следователя тази бутилка, намерена на мястото на нападението. Не дадох и твоята, Фьодор, перука с брадата и твоята шпора. Когато ласото те е хванало, ти си паднал и си се закачил с шпората за стремето.

Приставът силно се изчерви, спусна се към Прохор и с изкривена уста удари с пестник по масата. С внезапен скок вълкът го събори на пода. Наденка запищя. Приставът стана, шмугна се в другата стая и тръшна вратата след себе си.

— Надежда, не бой се — каза Прохор. — Жена ми заминава за дълго време с Протасов, ти ще се преместиш при мен тутакси щом тя замине. Ще бъдеш моя. Казвай кой е циганинът?

В очите, във всеки мускул, във всяка капчица кръв на Наденка се отрази страшната вътрешна борба. Тя мъчително търсеше отговор в себе си. Немееше.

— Е?

Тя завъртя безумно глава и закрещя:

— Не знам!… Нищо не знам!… Миличък мой, Прохор Петрович… Ангеле! — Лицето, очите и устните й се смееха, по бузите й течаха сълзите на страха и надеждата.

Вратата се открехна. През стаята прелетяха и паднаха пред краката на Прохор ботуши и шпори. Вратата пак се тръшна. Зад вратата викаше и псуваше приставът.

— Обичаш ли ме?

Наденка заплака още по-силно, засмя се, цяла се устреми към Прохор като стомана към магнит. Но вълкът се озъби.

— Кой е циганинът?

— Не питай. Не питай… — плесна ръце и шепнеше тя. — Та той ще ме заколи… Цяла съм в синини… Спаси ме, миличък…

— Пий!

Пряко сила, цяла замряла, цяла настръхнала, Наденка отчаяно вкара в себе си втората чашка отрова, намръщи се, плюна, затресе глава и краката й се подкосиха.

— Ми-ли!…

Като се докосваше до нея с погнуса, Прохор я завлече до канапето, отиде до затворената врата, ритна я силно с ботуша:

— Фьодор, ела.

Приставът излезе гордо в парадната си униформа с медалите, с кръста: гаранция, че Прохор не ще се осмели „да оскърби мундира“.

— С какво мога да ви услужа?

— С нищо… Ти изобщо не можеш да ми служиш… — задушавайки се от вътрешен гняв, рече на срички Прохор. Той трепереше, търсеше с ръце опора във въздуха. Седна тежко.

Приставът стоеше до печката; изразът на лицето му е измъчен, зъл. Цял настръхнал, той се беше приготвил за кървава схватка.

Прохор го гледаше с омраза и минута-две не можа да произнесе нито дума. Силният Прохор, непобедимият Прохор — пред него всички треперят — по силата на обстоятелствата отдавна е поробен от този човек. Да имаш цялата власт, цялата сила, цялото богатство и да бъдеш под ботуша на едно нищожество!

Едва се овладя да не се разреве със злобен плач. Замахна и удари с пестник по масата, заскърца със зъби и — още миг — щеше да се хвърли върху пристава. Страшните му очи, от които се боеше дори вълкът, накараха пристава да се примъкне по-близо до вратата.

— Никой не ни чува. Наденка сама се отрови — с глух, някак си ръмжащ глас захвана Прохор. — Исках да ти кажа, че така не може да се живее. Аз не мога повече. Измъчвам се, разбираш ли, измъчвам се. На краката ми има гири. На сърцето ми камък, върху камъка — твоят крак. Ние не можем да живеем заедно тук. Или ти, или аз. Знай, ако почнеш да упорствуваш, ще те унищожа.

— Не може ли без заплахи, мили мой — махна приставът с ръка по мустаците си и като звекна с шпорите си, важно седна в креслото. — Аз не служа на теб, а служа преди всичко на господаря император. — И като наду дебелите си бузи, приставът изпусна цял мях въздух.

Прохор се разсмя издевателски:

— Подлецът, фалшификаторът на пари, разбойникът при големия път — не е слуга на царя.

— Какво, какво?! — чукна приставът с шашката в пода и бичите му очи страшно се завъртяха.

— Дай да говорим спокойно. Не крещи — рече Прохор. — Аз прекрасно разбирам и съветвам и теб да разбереш, че до не много отдавна, при желание, ти можеше да ме погубиш. Но сега, когато разбрах кой си ти, не ти мен, а аз тебе ще погубя.

— Не чак толкова бързо… Ха-ха!…

— За три дни! — стовари пестник по масата Прохор. Вълкът скочи.

Приставът се разсмя изплашено и рече:

— Чуден човек сте, господарю!

Наденка стенеше и плюеше сегиз-тогиз насън. Часовникът изхърка и удари два през нощта. Виелицата с писък лижеше прозорците.

— За организирано нападение на кервана със златото и за убиването на шестима казаци теб те чака въже.

— Слушайте, Прохор Петрович, вие съвсем сте си загубили ума… Та подобно предположение човек може да прави само при пиянска лудост… Че аз… слугата на господаря… Ха-ха-ха!…

Прохор запали пура и каза:

— Хилядарката, която си дал на Парчевски, е фалшива. В градчето той я загубил на карти. От градските власти е съставен протокол. В моите дюкяни и в кантората са открити много фалшиви пари. Аз понасям загуби. Фалшивите пари правиш ти в Дяволската колиба на скалата. Ти си циганинът. Твоята перука, шпората и конякът на Наденка са у мен. Филка Шкворен и двама казаци хубаво са те видели там на място: мустаците ти и шкембето ти. И мутрата ти, разбира се… Извинявай… А най-важното — хванат е твоят съучастник, безносият спиртоносец с кученцето и всичко си е признал. Всичко това, ако стане нужда, след три дни аз ще телеграфирам на губернатора. Ако стане нужда, повтарям…

Приставът се хвана за слепите очи и почна да ходи из стаята с приклякващи крака. Шпорите позвекваха жално, сякаш молеха за пощада. Гърдите му се раздираха от сподавено пъхтене, от отчаяни въздишки, мислите в главата му помръкнаха. Сърцето на Прохор се обля с радостна кръв.

— Уф!… — въздъхна приставът и се тръшна на колене пред канапето на Наденка. Заби глава в гърдите й и с размекнат глас, сякаш преживяше, завика: — Надюша!… Надя!… Стани. Мен ме погубва близък приятел… Близък човек, когото съм обичал, когото съм пазил още от пелени… О, проклятие!…

— Слушай — стана Прохор и се опря на ръце на масата. — Не може ли без фокуси и без сърцераздирателни монолози. С това няма да ме подкупиш, аз не съм институтка, не съм дете на две-три години… Ти казваш: приятел? Хубаво. Благодаря. Слушай внимателно…

Застанал на колене все в същата поза, с гръб към Прохор, приставът извади кърпичка и започна да бърше лицето си и да се секне тихо.

— През целия си живот… Слушаш ли? Аз съм ти дал над петдесет хиляди рубли. Смятам, че тази сума е напълно достатъчна, за да откупя онези документи против мен, които са в ръцете ти. И така, чакам от теб документите.

Приставът така рязко скочи, че обърна масата пред дивана с порцелановата ваза, извърна се към Прохор и като друсаше юмруци, истерично закрещя и затупа с крака.

— Няма у мен документи! Няма да ги дам! Няма да ги дам! И ти лъжеш, че спиртоносецът е хванат…

— Няма ли да ги дадеш?

— Няма да ги дам! По-скоро ще ги изплюскам, както изплюска твоето документче Инокентий Груздев.

— Няма ли да ги дадеш?

— Няма да ги дам… Оставил съм ги в губернския град, на сигурно място.

— Покажи ми желязната си касетка…

— А пръст не щеш ли!… Обиск ли ще ми правиш?

— Няма ли да ги дадеш? За последен път питам.

— Няма да ги дам.

— Тогава сбогом.

Прохор хвана верижката на вълка и тръгна с него към вратата. Обърна се. И със студен глас продума:

— И така, давам ти срок — три дни! Най-добре ще бъде, ако си теглиш куршума. Моят приятелски съвет е — застреляй се.

17

В дома на Громови, четири дни преди да замине Нина, рано една сутрин дойдоха двамата инженери: Андрей Андреевич Протасов и Николай Николаевич Новиков, с побелели мустаци, оплешивял — представител на държавния минен надзор. Бе пристигнал неотдавна от губернския град на ревизия.

Чевръстата Настя, докато събличаше палтото на Протасов, каза:

— Прохор Петрович е много разстроен. Не знам ще ви приеме ли.

Приближиха се до кабинета. Зад плътно затворената дъбова врата — тежките стъпки и грубото покашлюване на господаря. Инженерите постояха, посъветваха се да влязат ли или не.

— Хайде да отложим за утре — предложи Новиков. Като човек самостоятелен, почти неподчинен на Грамов, той не се страхуваше от Прохор Петрович, но в негово присъствие винаги изпитваше известна неловкост. При разговор с Прохор, както това се беше случвало неведнъж, лесно можеше да се натъкне на остро търговско подвикване, на несдържан жест.

Краищата на ушите на Протасов пламнаха и яката на униформената му куртка стана тясна. Протасов почука силно на вратата:

— Прохор Петрович, по работа.

— Влезте!

Висок, широкоплещест, малко прегърбен — Прохор стоеше до масата. След обяснението с пристава той не спа цялата нощ. Лицето му беше жълто, под очите — торбички.

— Какво искате?

Протасов демонстративно седна без покана и със самоуверен вид запали цигара. Новиков стоеше. Накръхвайки се като старец, Прохор се отпусна в креслото.

— Седнете, Николай Николаевич. — И Протасов помести един стол към Новиков.

Прохор отметна назад перчема си и присви в очакване очи.

— Идваме при вас по работа — каза Протасов, отвори чантата си, надникна в нея и пак я затвори. — Нашият разговор с вас, Прохор Петрович, ще е доста дълъг и може би не съвсем приятен за вас.

Краката на Прохор се размърдаха под масата; той вдигна дясната си вежда и наостри уши.

— Работата е там, че ние с Андрей Андреевич — започна инженер Новиков, но Прохор веднага го прекъсна:

— Да говори един от вас… Не мога така…

— Николай Николаевич — прекъсна от своя страна Протасов Прохор. — Моля ви, докладвайте…

Прохор се понадигна, подгъна левия си крак и седна на него.

— Е?

Нисичък, прегърбен, с хлътнала между раменете глава, инженер Новиков оседла носа си с големи старомодни очила и извади от чантата си някакви книжа:

— Ето инструкцията… Инструкцията, както ви е известно, е съставена от минния департамент и утвърдена от горе…

— Добре де, знам… Само не протакайте, моля ви, нямам време.

— Прощавайте, Прохор Петрович — размърда се Протасов на стола. — Разговорът, по повод на който ви безпокоим, е сто пъти по-важен от всички работи, дори и от тези, които не търпят отлагане.

— Като представител на държавния надзор — подзе Новиков, — за съжаление, аз намирам, че тази инструкция, която брани интересите на работниците, не се изпълнява от вас по всичките й точки.

— Например?

— За да може да се илюстрира с примери — рече Протасов, — вие трябва да дойдете с нас на мястото на работата.

През целия дълъг път до мина „Нова“ Прохор беше потънал в тежък размисъл. Неустойчивото му душевно състояние хвърляше мислите му в някакъв студен мрак. Той се нуждаеше сега от подкрепа отвън, но такава подкрепа нямаше. Между него и Нина вътрешните противоречия все повече нарастваха. При това и Нина днес-утре ще замине, Прохор Петрович остава насаме със себе си. И тази предстояща самота го тревожеше.

— Лисица, лисица! — развикаха се и двамата инженери, които седяха до Прохор в шейната.

Ала у Прохор не трепна обикновеният инстинкт на ловеца, Прохор не мръдна дори веждата си. При все това с рефлекса на навика в мозъка му тракна въображаем изстрел по животното и тутакси всички мисли на Прохор се прехвърлиха на друго. „Ще се застреля ли приставът или не? Разбира се, че не. А тогава как да се държа аз, какво да правя с този гаден човек?“ И Прохор бързо реши: „Филка Шкворен ще убие пристава“.

Разчистеният път ту се спускаше, ту се изкачваше. Снегът по него беше се слегнал, станал силно кафяв от разтъпкания конски тор. Към долчетата и падините от склоновете на оголените места се стремяха неукрепнали мътни потоци.

На мина „Нова“, извоювана миналата година от Приперентиев, още през есента бяха открити надземни в „разрези“ и подземни „шахтови“ работи. Прокарани канавки, водостоци, направени бентове, пътеки за прекарване с колички пясък и подпорни материали. Сега се извършваха дърводелските и железарските работи в механичните, още не напълно завършени работилници и на електрическата станция. Общо впечатление от обзавеждането на мината: недовършено, евтино, примитивно. Прохор не беше сигурен, че мина „Нова“ ще остане негова завинаги, заради това той скъпеше парите за нея, всичко се правеше криво-ляво, само да може на бърза ръка да се измъкне повече злато, а след това да се изостави. В тази работа Прохор беше истински хищник от крупен мащаб.

Каменистата, хълмиста повърхност е набраздена от ями, ровове, купища отработен пясък. По рововете текат мътни глинести води от промивните апарати. Наоколо — пролетен сняг, замърсен от сажди, пясък, камари камъни, разни боклуци, човешки експерименти. Угнетителна за очите картина. Яркото слънце още повече подчертава мизерията на работническата обстановка. Тук-там отпуснато се движат зле обути, облечени в дрипи хора. Количкари, копачи, извозвачи, помпаджии. Лицата им са мрачни, болнави, безкръвни. Мнозина страдат от продължителна мъчителна кашлица, от охтика; почти всички страдат от жесток ревматизъм.

Над всяка шахта вместо механичен кран стърчи допотопно съоръжение: вертикален, уродлив долап, привеждан в движение с кон. Той служи за издигане от шахтата ведрата със златоносния пясък и за спускане на подпорния материал.

— Ето, Прохор Петрович — започна Протасов с уверен, официален тон, за да внуши на Прохор уважение към своите думи. — Тези безобразни машинарии са направени по ваше указание и по ваша настойчива заповед. Представете си сега: ведрото с пясък е издигнато, долапът се счупва, разваля се. Спирачката е една греда. Трудно е човек да се справи бързо с нея. И ако не сколасаш при долапа, десетпудовата кофа ще се строполи долу върху главата на работника. Разбирате ли? И такъв случай имаше…

— Това е противозаконно — потвърди инженер Новиков и си записа в бележника.

Прохор измуча нещо под носа си и се наежи.

От механичната работилница излезе — облечен в животински кожи — завеждащият мината практик-златотърсач Фома Григориевич Ездаков, рижебрад, с прошарена коса, гърбавонос човек. Великолепен организатор, голям познавач на тайгата и златодобивното дело, той притежаваше необикновен нюх да разгадава къде има скрито злато. Някога той имал свои мини, обаче работниците, които експлоатирал жестоко, му „взели мярката“ и решили да го убият, но през нощта той офейкал, като оставил работниците в тайгата на произвола на съдбата. Започнала невиждана трагедия. Студът бил четиридесет градуса. Нямало нищо за ядене. Работниците се пръснали из непроходимата тайга. Мнозина замръзнали, мнозина се изклали един друг: ударът на ножа решавал кой да живее, кой да бъде изяден. Други се побъркали и почти всички те, неизвестни труженици, така или иначе, погинали. Ездаков бил хванат, съден и пратен на каторга. Но златото на наследниците скоро го освободило. А според други сведения, като удушил караулния, той чисто и просто избягал от каторгата.

Това станало преди десет години; сега Ездаков бе изплувал от неизвестността и бе попаднал тука. Този звероподобен човек имаше в мината пълна власт. Той рядко глобяваше работниците, рядко ги мъмреше, затова пък биеше всички в зъбите. Младите жени изнасилваше, дечурлигата тероризираше. Да се протестира беше безполезно и опасно: сметката — и вън! Управата няма да се застъпи. Опозорените жени плачеха нощем, оплакваха се на мъжете си; стиснали зъби, мъжете пребиваха от бой жените си. Така течеше животът.

Ездаков се приближи бързо до господаря, свали шапка от плешивата си глава и сладникаво се усмихна на всички с червеното си обветрено лице, но големите му изпъкнали очи бяха зли, жестоки.

— Здравейте, ваша милост, господарю, ваше превъзходителство, Прохор Петрович! Как е вашето драгоценно здраве?

Той грабна ръката на Прохор с двете си лапи и като надничаше с кучешка преданост в очите на господаря, угоднически, дълго друса протегнатата му ръка, дори се опита да я притисне до гърдите си.

Инженерите го гледаха с погнуса. Въртейки очи на всички страни, той ги парна с поглед, нагъл и надменен.

— Ето, Фома Григорич — рече Прохор. — Господа инженерите са: намислили да ме обиждат…

— Ех, ваша милост, Прохор Петрович, соколе ясен!… — запя с гъгниво басче Ездаков, като отърсваше дългите ръкави на еленовата си шуба. — Инженерите затова се и раждат, за да притесняват и да водят за носа деловите хора като нас.

— Тури си шапката — каза Прохор.

— Слушам.

— Вие, господа, няма ли да протестирате, ако Ездаков се присъедини към нас?

— Като завеждащ мината неговото присъствие е необходимо — рече Протасов.

— Според длъжността си той носи строга отговорност пред закона — подкрепи Новиков.

— Законът, то е окът на колата, хе, хе — забоботи Ездаков, — накъдето обърнеш — натам върви. Законите се пишат в канцелариите. На книга всичко е гладко, хубаво… Ама я опитай в тайгата… С тези каторжници. Ще ти се присмеят, гол ще те пуснат… Охо! Тоя народ е опасен. Подай му пръста си — цялата ти ръка ще отхапе… В тайгата, мили хора, господа учени, има свои закони. Да, да, да… Жестоки, но свои…

— С тия свои закони можеш в каторга да се озовеш — тръсна губещият търпение Протасов.

— Каторгата ли? Хе-хе. Бил съм, бил съм… Познавам я, няма да ме уплашите. Тайгата си има свои закони, каторгата — свои. Хе-хе, законът?… Законът казва: „Гали работника по главицата, угаждай му всякак“. А царят казва: „Давай ми повече злато“. Кой стои по-горе — царят или законът? Аха, тъй зер…

— Поставен в нормални условия, работникът ще бъде двойно по-старателен — каза, като се загръщаше в шубата си, Новиков.

— Хайде де, имате много здраве! — извика Ездаков. — Няма да оцени, повярвайте ми, няма да оцени това работникът… Па и ако се постъпва по правилата, колко ще струва златото? Какво ще каже царят, а? А работникът — тфу! Звяр и пак звяр. Само опашка няма. Един работник пукне, а на негово място вече двайсет нови се родили. А па златото, охо-хо!… Златото, да ви кажа, е скъпо нещо. Златото в земята е малко, а хора, тази плесен, тези божи мушици — колкото щеш. Аз пукнат грош не давам за тази сган.

— Нахалник! — каза под носа си инженер Протасов, а за Прохор тези гадни думи бяха като балсам на душата.

Без да бързат, с бавни крачки, те се приближаха до главната шахта.

— Преди да се спуснем в хоризонталната галерия, трябва да ви кажа следното. — И нисичкият инженер Новиков вдигна към Прохор очите и косматите си ноздри. — Тук най-богатият златоносен пласт минава на значителна дълбочина, тоест простира се в областта на вечно замръзнала почва. Значи, какво? Значи, за облекчаване на труда се налага да се прибягва до размразяване на пластовете. Как? Известно ви е. В забоите и галериите усилено палят огньове. А вентилацията, къде е? Никаква няма или най-първобитна — естествено течение. Значи, какво? Значи, страшен дим, отравяне, постоянна заплаха за здравето на работниците. Аз трябва да ви заявя, че правителственият надзор не може да търпи това.

— Я оставете, оставете тия песни — загъгна Фома Григориевич Ездаков, като присви угодливо очи. — Какво отравяне, какъв дим? Отде ви е хрумнало таквоз нещо, господа? Да бяхте видели в какъв дим се парят селяните в баните без комин… И нищо… Ами къщите без комини? Виждали ли сте? И нищо — живеят. Живеят и благодарят на бога.

— Селяните могат да живеят както си искат и както си искат могат да благодарят на бога, но работниците…

— Я зарежете — рече Прохор. — Да слизаме.

В съседната затоплена къщурка те надянаха високи непромокаеми ботуши, брезентени палта и широкополи кожени шапки.

Спускането в шахтата е много неприятно. Тъмен, влажен кладенец, дълбок петнадесет сажена. Обикновена, от летви стълба, подобна на онези подвижни стълби, по които се изкачват на покривите. Прохор слизаше последен. Неприятно беше да се хващаш за хлъзгавите стъпала, гъсто покрити с лепкава кал. Стълбите бяха разположени по спираловидна повърхност и бяха окачени почти отвесно. Опасен момент бе прехвърлянето от стълба на стълба. Трябва да се хванеш за скобата; забита здраво в стената, зазяпаш ли се — ще полетиш в пропастта, в смъртта.

— Ей, слушайте! Тук е тъмно… Не виждам! — изплаши се Прохор.

— Дръжте се за скобата! По-внимателно! Да не се откъснете…

От стените, през неплътната обшивка, се стичаше вода. Отдолу лъхаше пронизващ студ, примесен със задушлив въглероден окис и парите на газовете от динамитните взривни работи. Ушите на Прохор бучаха, виеше му се свят.

Спуснаха се във влажен полумрак. Два градуса над нулата Реомюр. Тук-там мъждукаха електрически лампички. Под краката жвакаше, до глезените кал. Краката се хлъзгат, затъват, препъват се. Тук обилно проникват подпочвени води от заобикалящите шахтата напластявания. Отгоре, отстрани шурти вода — ту на струйки, ту на значителен поток.

Десетина дърводелци, облечени в непромокаемо облекло и с широкополи шапки, напрягаха всички сили и поставяха подпори от дебели греди. От всички страни и отгоре ги поливаше кален редкаш. Вода течеше в ръкавите, в яките им. Измокрените дърводелци, кални като дяволи, работеха с последни сили, с проклятия, с псувни.

— Колко получавате, момчета? — запита Протасов нарочно високо.

— Рубла и седемдесет на ден, проклета да е! — озлобено завикаха работниците. — Това е просто гавра, дето прави с нас господарят.

— А каква е продължителността на работния ден?

— Нима сте забравили, Протасов? — намръщи се Прохор.

— Не съм забравил. Но струва ми се, че вие сте забравили това — ухапа го Протасов.

Оставили работата, дърводелците шумяха. Един широкоплещест старец се оплакваше кресливо:

— По единайсет часа без почивка блъскаме. Ей в каква мокротия работим… Боледуваме, мрем… Господин Протасов, туй май че си ти? Обясни на господаря. Сили нямаме.

Непознат, Прохор нахлупи, шапката си над очи, зарови нос в яката на палтото. Той искаше да се скрие от самия себе си. Видът на говорещия старец от „мазилката“ беше ужасен. Хлътналите му бузи бяха цели оплескани с мокра кал, по бялата брада — кал; ушите, носът, цялото лице бяха кални, калните ръце — с ревматични подутини по ставите.

Навсякъде кал, наоколо кал, мрак, клокочене на вода, бездна. Прохор го побиваха тръпки, Прохор бе обзет от физически студ.

Като сиви сенки се мяркаха количкари, прекарвачи, кофаджии. В далечината, по коридорчето надясно, се чуваше как стоманата удряше в камъка, впиваше се в златоносната жила, печелеше за Прохор слава и богатство. Чу се някъде взрив, срутваха се някъде камъни и се разнесе стон. Ето прелетя тъжовна песен и заглъхва, потъна в проклятия. Тежки въздишки, мръсни псувни, груб, злобен разговор и — отново проклятия.

— Да вървим горе — не издържа Прохор.

Слънчевата светлина удари в очите, гърдите поеха жадно ободряващия свеж въздух.

В къщурката се преоблякоха.

— Разбира се, не е първокласно — загъгна, захехека Ездаков. — Но има и по-лошо… Ох, много, много по-лошо има. Пък ние що, ние започваме да работим в тая мина, още не сме стъпили на краката си… Няма защо да се бърза. Малко по малко ще я нагласим.

Протасов сърдито се наведе към горящата желязна печка и запали цигара.

— На мястото на правителствения надзор — рече той, — аз или бих закрил тази мина, или бих предложил на собственика в най-кратко време да я преоборудва.

— Ще бъда принуден да настоявам за това — потвърди внушително инженер Новиков, като вдигна към Прохор вежди, очи и ноздри.

— Ха! — възкликна раздразнително Прохор. — Но, господа, кои сте вие? Социалисти или мои и царски слуги?

Новиков се стъписа, отвори уста и избъбри:

— Какво общо има тук социализмът? Чудно. Чудно.

— Ваш слуга в прекия смисъл на думата аз никога не съм бил и няма да бъда — пламна Протасов. — Аз служа на делото. В краен случай ние можем всеки момент да се разделим.

Прохор се изплаши: Протасовци рядко се срещат.

— Андрей Андреич, за бога, успокойте се, какво говорите… Аз много ви ценя. — И Прохор потупа угоднически Протасов по рамото, а на Ездаков викна: — Върви, Фома Григорич, на работа!… Какво се мотаеш тук…

— Слушам…

Свечеряваше се. Прегледът на останалите предприятия беше определен за най-близко време. Все пак Протасов настоя господарят да се запознае с жилищните условия на работниците още днес.

— Ще надзърнем, макар и бегло, в една-две бараки там, в селището.

Прохор със свито сърце се подчини.

Потеглиха по снежеца към къщи. Унило звекаха гъгравчетата на тройката. Вдясно черният зъбер на тайгата димеше с жълтеникава светлина: изгряваше ранна луна. По тъмно вечерта пристигнаха в селището. Унилият вид на бараките и казармите, дето Протасов води през лятото Нина, сега през зимата беше още по-неугледен. Някакви си килнати, подпрени с греди, те бяха затрупани със сняг чак до прозорците и дори по-високо. Поливаха снега с вода, утъпкваха го. Това предпазваше от вятъра, който се провираше през зле запушените цепнатини. При силни студове в бараките беше непоносим студ: мокрите ботуши замръзваха за пода, по стените, в ъглите, на тавана се образуваше скреж.

Влязоха в една барака за семейни. Запушено, задушно; въздухът наситен с изпарения като в баня. Над огнищата се сушеха влажни валенки, вредом бяха окачени мокри гащи, ризи, спарени партенки. Воня, изпарения. На гвоздеи висят покрити с хлебарки вмирисани парчета месо, воняща риба, селда.

— На работата ние почти нямаме топли помещения — рече Протасов. — Няколко пъти обръщах внимание на Прохор Петрович върху това. Ето защо, като излезе съвсем мокър от шахтата, работникът трябва да тича до в къщи понякога шест-седем версти. При нашите студове това е безчовечно. Ето виждате, всичко мокро се суши тук. А къде се мие, къде се почиства работникът — толкова измърсен след работата и съсипан? Пак тука, ей на тези мивки.

— За това има баня — възрази Прохор.

— На работниците се пада да отидат на баня два пъти в годината…

— Позор, позор! — пошепна Новиков, като свиваше рамене.

Работниците още не бяха се събрали всички, а някои бяха отишли на нощна смяна. Онези, които бяха успели да се навечерят, лягаха да спят. В казармата, построена някога за четиридесет души, се помещаваха сто и петдесет. Страшната теснотия принуждаваше мнозина да спят на студения пръстен под. Пак там, по-близо до огнищата, спяха натъркаляни и децата. Простудата, болестите не се свършваха. Из казармата заедно с непрекъснатите разправии се чуваха продължителна кашлица, хъркане, охкане. Казармата напомняше болница или по-право мръсен хан за нощуване от последна категория.

Измъчените от тежката работа хора не обръщаха никакво внимание на комисията начело с господаря. Впрочем, присъствието на господаря-изедник ги озлобяваше. На мнозина им идеше да му кажат в очите нещо оскърбително, да го нагостят с някоя псувня, но не смееха — страхуваха се. Жените бяха по-смели. Едва Прохор приседна на една пейка до огнището, жените веднага го наобиколиха и в надпревара почнаха да бръмчат в ушите му.

— Аз съм Ана Парамонова — викаше една мръсна, но хубавка жена. — Твоят Ездаков — дано в някоя локва се удави — ме назначи за увеселително удоволствие при себе си и взе да се усуква около мен, но аз му дадох пътя — той поиска освобождаването на мъжа ми и веднага го уволни.

— Аз съм Василиса Пестерьова — оплакваше се една хилава, с треперещи ръце жена. — Мене десетникът ме назначи да влача греди, а аз му казах, че страдам от женски болести, и отказах. Тогава той ме глоби и не нарече с една нелегална дума, псувня, и ме нарече всякак.

— Запиши си и туй, господарю — напираше една черновежда със смели очи стринка. — Аз съм Настя Заречная. Мен надзорникът ме назначи да мия подовете на бекярите. Книговодителят взе да се изразява насрещу мен, че на нас не ни трябва такава горда жена, не позволява да я докоснеш и не иска да разбере нищо относно проституцията… И всичко това ние правим, сиреч мием подовете безплатно. Тфу, батак!

Тази нощ Прохор спа лошо, на прекъсвания. Мислено правеше равносметка на всичко видяно през деня. Пълен душевен крах. Ще трябва да насочи някак си иначе работата. Ще трябва да обуздае своята природа, да смаже в себе си духа на безмерния стремеж към забогатяване, да се обърне със сърдечна топлота към народа.

Но пък нали целите още не са достигнати, върховете на живота още не са завзети с пристъп, още се води война за притежаване на собствено щастие. По дяволите малодушието, лигавщината! Да пукне Нина със своя Протасов. Само силните побеждават, а за победителя няма съд, победителят винаги е прав.

И така, с безпощадна стъпка направо към целта! Долу страховете, призраците, писаните за глупците закони! Над Прохор има едничка власт: самият той и — златото.

Горд, изпълнен с черна злоба, Прохор накрая заспа.

18

Минаха още два дена. Прегледът завърши. Представителят на правителствения надзор инженер Новиков връчи на Прохор протокол от прегледа с настойчиво искане незабавно да се пристъпи към отстраняване на забелязаните пропуски в работата. Прохор даде обещание да изпълни всичко най-точно, разцелува се с Новиков, даде му прощална вечеря и заповяда на кантората да се дадат на придирчивия инженер петстотин рубли заради особено ценните му услуги по прегледа на Громовите предприятия. Инженер Новиков остана много доволен от всичко това и си замина в центъра.

Надвечер беше докарана една бърза тройка. Нина, Протасов и Верочка се настаниха удобно върху меките, покрити с килими възглавници. Прохор ги изпращаше печален, объркан. Погледът му блуждаеше от жената към дъщерята и към Протасов.

— Сбогом! — махна той с калпак.

Звяр-тройката разтърси гриви и медни гъгравчета и полетя. Сърцето на Прохор Петрович трепна, заболя го. Призракът на тъжната самота дъхна в лицето му. Постоя на стълбата, нахлупи калпака си и запреплита крака към къщи. В къщата — тягостна пустота, не се чуват пъргавите, леки стъпки на Мина, не звънти гласът на чуруликащата Верочка.

По здрачните ъгли са се спотаили навяващи страх шумове и нечии въздишки. От всички страни върху Прохор се надигнаха шкафове, столове, завеси, стар часовник в кутия, нечии фусти, смърдящи валенки, мокри долни гащи, хора, работници, разбойници, спиртоносци и със свиркане задиша през нос простуденото гърло на Филка Шкворен.

Прохор сви рамене, запали бързо полилеите, свещниците, аплиците. И всичко в мигновен бяг безшумно се отдръпна далече от него, всичко застана на мястото си: ярката светлина, пищната уредба на салона и милата, прощална усмивка на Нина от портрета на стената.

— Нина. Ниночка… Сбогом! За дълго.

Прохор седна в креслото до камината и зажумя: звяр-тройката лети като птица, гъгравчетата пеят и коларчето подсвирва и си тананика. Нина се усмихва на Протасов. Верочка дреме, приспивана от чистия въздух в тихата светлина на луната. Звяр-тройката препуска, препуска, пее коларят. Протасов целува ръката на Нина, а някой целува ръката на Прохор.

Прохор трепна и с тежка въздишка отвори очи: вълкът ласкаво скочи на коленете му и като въртеше опашка, започна да целува своя господар по лицето. С машинален замах на ръката Прохор отхвърли вълка, но изведнъж го досрамя, повика го при себе си, прегърна го и притисна буза до меката козина.

— Вълченце, глупаче… Верен звяр мой… Единствен!

Вълкът скимтеше, престъпяше от лапа на лапа, мотаеше глава, като се стремеше да оближе своя господар от краката до главата.

— Хайде лягай… Къде е Нина?

— Аф! — отвърна вълкът, Прохор извади кърпичка и се изсекна.

— Господарю, на телефона — викна дотичалата Настя. — Не чувате ли?

— Чувам.

Прохор отиде в кабинета.

— Ало! Наденка, ти ли си?

— Аз. А мога ли да дойда при вас на чашка чай? Скучно ми е.

— Сега не. Болен съм.

— Жалко. Много ми е тежко. Исках да се посъветвам нещо. И как можахте да пуснете Нина Яковлевна с Протасов, с един мъж?

— А според теб трябваше да изпратя да я придружава Филка Шкворен ли?

— Защо? Например пристава, Фьодор Степанич…

— Ама той още ли не се е застрелял?

— Дори и през ум не му е минавало това. Той не може да се застреля. Всеки божи ден е пиян, накиснат като сюнгер. Пие и плаче, пие и плаче. А сега замина.

— Кога ще се върне?

— Обеща да си дойде тая нощ.

— Кажи му, и то най-сериозно — настоявам! Кажи му, че утре на обед изпращам по специален човек писмо на губернатора.

И Прохор затвори телефона.

В десет часа вечерта в кабинета на Прохор се състоя съвещание с инженерите и техниците. Реката всеки момент ще се размръзне, очаква се водата да се вдигне високо, дали няма да завлече складираните на брега траверси. Какво да се прави? Завършен е ремонтът на двата парахода и на трите парни влекача. Ледът около тях е разтрошен. Но има опасност при голяма вода ледоходът да тръгне през дигата в залива и да изпотроши параходите. Какво да се прави? Дали да построят на бърза ръка гредоредни пилона и ледореза.

Прохор решаваше работите бързо, с един замах:

— Сега водата ще бъде средна. Не трябват никакви ледорези. Отговорността поемам лично аз.

Разглеждаха се чертежите на заводски постройки, профилите и трасетата на новите, взети на търг от държавата железопътни линии, дето с настъпване на пролетта работата трябваше да се разгърне в цялата й широта. Решаваше се въпросът за направа на понтонен мост през реката за свързване на железопътните клонове, водещи от резиденция „Громово“ към главната магистрала. Построяването на железопътните линии радваше Прохор: бъдещите пътища ще свържат, всички негови предприятия с културния свят; по тях ще потекат добитите от недрата на земята, съкровища и Прохор ще забогатее още повече. Тази работа той извършваше в съдружие наполовина с държавата и по ускорен начин. Двама инженери и техникът Матвеев отвориха дума, че срочните работи изискват напрегнат труд. В това време работниците, както се казва „дигат врява“, „разтакават се“, не бягат от работата, но работят през куп за грош. Получава се впечатление, като че има италианска стачка.

— Какво смятате да предприемете? — запита Прохор събеседниците си.

— Струва ми се — рече техникът Матвеев, при което очите му станаха строги и в същото време се усмихваха. — Струва ми се — единствената мярка за повишаване трудоспособността на работниците…

— Стойте! — дигна ръка Прохор. — Главатарите на кресльовците изхвърляйте вън, а на старателните давайте работа на парче. Ясно ли е? Свършено. По-нататък?

Сложните въпроси бяха отложени за следното съвещание. Прохор се тръшна да спи.

В седем и половина часа сутринта беше вдигнат от Настя. От кантората, заводите, шахтите непрекъснато звъняха по телефона. До телефона в кабинета седеше вмъкналият се от сутринта Иля Петрович Сохатих. Разтривайки се бързо от краката до главата с донесения от Настя сняг, Прохор даваше чрез Иля нарежданията:

— Ти защо си се домъкнал в такава ранина? Днес е празник, да беше си поспал. Я ми дай ботушите.

Иля Сохатих мигом се мушна под кревата и като подаваше ботушите на господаря, целият се стопи в усмивка като захар във вода:

— Прохор Петрович! Осмелих се да ви донеса една изключително радостна вест, която трябва да ви слиса.

— Какво, да не би голямо парче самородно злато да се е намерило в моите мини?

— Съвсем не, по-хубаво от всякакво злато! Тоест, съгласно биологията, естествено, да. Работата е там, че моята съпруга, след изтичане на осмата година от нашата взаимна женитба, благоволи да забременее с дете.

Почнаха да се събират за съвещанието инженерите и техниците. Иля Сохатих се сбогува набързо и се спусна да благовести по всички свои познати.

Към семейната радост на Иля Петрович всеки се отнесе по своему. Наденка прихна, Ана Инокентиевна поклати безнадеждно глава:

— И как не ви е срам да говорите за това?

Кети сви устнички и рече:

— С което ви поздравявам.

Мистър Кук вдигна пръст и двете си вежди:

— О! Туй е чудесно. Ха-ха!…

Лакеят му Иван се озъби широко, замърда уши като кон и стискайки фамилиарно ръка на бъдещия щастлив баща, произнесе:

— Желая ви щастие, желая ви щастие. А какво е: момче или момиче?

Дякон Ферапонт едва не удуши Иля в обятията си, едва не го умори от целувки.

— Мили приятелю! Нима? Манечка, ами ние с теб какво още зяпаме?!

Като се върна в къщи сякаш на криле, Иля Сохатих се хвърли да целува и за стотен път да поздравява жена си с чудното зачатие.

— Глупак, О-враам! — смееше се тя. — Нищо подобно. Нали днес е първи април.

19

Угрюм-река се размрази на пети април. Потоците от височините напираха бясно в реката. Гърбът на реката се изопна, набъбна, посиня. Ледът се разпука през нощта. И цяла седмица при мокър снеговалеж имаше ледоход.

Но отново настъпиха слънчеви дни, белоклюнестите полски врани виеха грижливо гнезда, всяка твар се съживи, надигна се, славеше природата. Наближаваше Великден. А следният ден бе обявен от Прохор като празник за тържествено откриване на навигацията. Трябва, дявол да го вземе, малко да се раздвижи човек! Мъката по Нина утихна сред най-напрегнатите грижи, животът потече със своя обикновен бърз ход.

В това време Нина успя да стигне до река Болшой поток и „тича“ с парахода при своята майка. Изпратил господарката, Протасов търпеливо чака пристигащите с първите параходи механизми, котли, турбини за обзавеждане на Громовите заводи. Тези товари, платени от петербургските фирми по железницата, сега плуват по вода. Протасов трябва да организира сухопътния транспорт. Главоболна работа. Необходими ще са над сто коня и направата на три специални коли, всяка от които да издържа до хиляда пуда товар.

На параходния пристан на търговеца Карманников имаше ремонтни работилници. Протасов реши да ги използва. Местната колония на политическите заточеници имаше и десетници, и техници, и опитни механици. Изобщо от работна сила не се чувствуваше недостиг: пристанът е разположен в прочутото село Разбой, със заможен, забогатял от нечисти дела народ.

С това мрачно село ние ще успеем по-нататък да се запознаем отблизо. Ще дойдем тук заедно с Громовата златотърсаческа „сган“, когато напуснала работа и обогатена със самородно злато, ще нахлуе в село Разбой, за да отиде по-нататък. Ще разтворим стените, бордеите и големите домове, като риба ще се гмурнем в Болшой поток, ще надзърнем зорко в покрайнините на тайгата, та всичко да научим, всичко да видим, да преброим убитите, да претеглим човешката кръв и цената на живота.

А сега да полюбопитствуваме как Прохор празнува празника на водата.

Още в навечерието на брега на Угрюм-река по пристаните бяха построени дъсчени трапези за хиляда души. Трицветни флагове пъстрееха на високи върлини близо до бъдещето пиршество.

Точно на пладне гръмна топ. Народ рукна към пристана. Слънчев неделен ден. До къщата на Прохор Петрович — тълпа от двадесет души десетници, шлосери, ковачи, дърводелци. Всички като отбрани — силни, гърдести, неприлични на Громови работници. Между тях е и дякон Ферапонт, и естествено Иля Сохатих. Дружината зачука по прозорците, запя и занарежда:

Ето ви вази, слуги господарски,

отваряйте порти царски,

та да влязат гости

и умни, и прости

тоз стопанин да поздравят!

Пуснаха гостите в кухнята. Както винаги, при тях влезе Прохор. Той е съвсем гол, но с валенки и еленова шуба. Цялата кухня завика:

— Да те поздравим дойдохме, господарю! Реката се размрази, ледът се оттече, а нас тих ветрец при тебе довлече. Честита ти водица!

— Е, добре, благодаря. На мен честита водица, а на вас честита водчица… Влезте, момчета, в стаята!

Тълпата седна на пода до прага и бързо почна да смъква от крака своите „обуща“. Калните, заплескани с глина ботуши се нареждаха в ъгъла, до печката. Всички, като че се бяха наговорили, имаха нови партенки; партенките на дякон Ферапонт бяха дълги близо три аршина, а ботушите му — като за слон. Цялата Громова прислуга — камериерката, готвачката, готвачът, бавачката и коларят с двамата коняри, се подсмихваха неодобрително.

Гостите измиха ръцете си, изтриха ги о гащите, изсекнаха се на пода и на пръсти тръгнаха след господаря към трапезарията. Иля Сохатих е със сини с жълти връзки половинки, с монокъл на окото. Лицето му е избръснато, напудрено, дългите му къдрици намазани с помада „Обичам ви“.

Набързо изпиха по една, по две, по три чашки; живо, като се давеха, се подкрепиха със селдичка, сиренце, с пушена рибичка. Дякон Ферапонт тури запас зад бузата си парче платика. Навън засвири духова музика, задрънчаха гъгравчетата на конете на пожарникарите, заблестяха като слънце излъсканите шлемове. С развяно червено знаме пожарната команда се строи покрай оградата на градината.

— Готово ли е?

— Готово, господарю, можете да излезете.

… Днес Прохор е весел и приветлив. Причината за такова рядко настроение е свиждането с пристава. Преди три дни, когато свърши срокът на поставеното от Прохор условие, в единадесет часа сутринта приставът се яви пред Прохор в парадната си униформа и с най-чисти чортови ръкавици. Това стана в кабинета. Прохор седеше до масата и щракаше на сметалото, вълкът стоеше вързан в ъгъла, до камината. Приставът заключи вратата след себе си, погледна мигом вълка, хвърли на пода шапката, хвърли ръкавиците, хвърли чантата и се повали пред Прохор на колене.

— Прохор Петрович, моля ви, не ме погубвайте!… Карам петдесет и четвърта година… Вярно и честно съм… На вас единствено, само на вас…

Прохор се изправи, взе да вдига пристава:

— Фьодор Степанич, какво правиш! Стани… Стани де, на теб казвам…

Приставът се изправи тежко, олюля се, извади кърпа, обърса с нея мокрите си очи и бузи. Измъченото му, силно състарено през тези дни лице изплаши и в същото време зарадва Прохор.

— Е, какво? Страшно ли е да се стреля човек?

Приставът замига горестно, изкриви подскачащите си устни, замота оголената си глава и като вдигна от пода чантата, с тежка въздишка извади от нея неголям, запечатан с пет печата от червен восък плик:

— Ето, заповядайте, Прохор Петрович. Нашата игра е свършена. Простете ми на мен, подлеца… Сега вярно и честно.

С треперещи пръсти Прохор отвори плика и почна да разглежда внимателно книжата. Приставът стоеше мирно като войник пред страшен генерал. Прохор пухтеше, сумтеше, бузите му се гърчеха. Той запали свещ, прочете още веднъж полуизтлелия документ — същия онзи документ, който Анфиса носеше на прокурора, и с наслада го изгори на пламъка на свещта.

— Как ти е попаднал в ръцете?

— Иззех го от починалата Анфиса Петровна. И ви напомням, Прохор Петрович, че къщата на Анфиса с всички улики срещу вас беше подпалена от мен… Тоест не лично от мен, а от един скитник, който беше пиян и сам май че изгоря там. С това аз спасих вашата чест. Иначе…

Прохор се намръщи и запита сърдито:

— А ти как смяташе да ми навредиш с този документ? Срокът за давност на злодейските дела на моя дядо Данила много отдавна е изтекъл…

— Чрез публикуване на този документ в столичния печат… С коментарии, разбира се. Щяха да се намерят хора, петимни за такива далавери, щяха да вдигнат около тая работа голяма врява. Вашата репутация щеше да пострада здравата.

Друг документ: особеното мнение на губернския лекар-психиатър, сега покойник. Лекарят смяташе, че търговецът Пьотр Данилич Громов психически е съвсем нормален, че нему, на лекаря, не са известни данните, от които се е ръководила повторно назначената проверочна комисия, която е признала един здрав човек за луд, а също така не са известни и мотивите, поради които синът на Пьотр Громов иска да изпрати своя баща в лудницата. В заключение лекарят смята, че в тази тъмна работа трябва да се намеси прокурорският надзор.

Прохор изгори това документче с особено сладострастие.

— Как се сдоби с него?

— По неизповедими пътища на съдбата.

Прохор се ухили, той знаеше, че приставът има във всеки град най-интимни приятели, също такива мошеници като самия него.

Третият документ беше остър, съкрушителен като удар с кинжал в гърдите.

Това беше оригиналното писмо на яростния прокурор Страшчалов, който съди Прохор по делото за Анфиса. Като го препрочиташе, препъвайки се с очи и разум на всяка фраза, Прохор трепереше със ситни тръпки, гърбът му изстиваше, пръстите на краката му се изкривяваха и цялото му лице помрачня от черната сянка на страха. Той беше близо до припадък. За да се ободри, смръкна голяма доза кокаин. Секретната докладна записка до министъра на правосъдието беше пратена от прокурора по пощата на забутаното градче, дето беше съдът. Подкупеният пощенски чиновник открадна записката за Инокентий Филатич, а приставът, като напои простодушния старец, открадна от своя страна записката от него. В документа прокурорът Страшчалов с неопровержима логика излагаше подробно същността на делото. След замайващото смръкване Прохор четеше документа като интересен роман с измислени от талантлив автор герои. Мрачните сенки около очите му изчезнаха, скриха се в зениците. Хартията порозовя, редовете блестяха като златни, изглеждаха приветливи, едва-едва се усмихваха. Дори писмената маса се затопли, а въздухът се насити с аромата на бор. Но ето на последната страница авторът на романа твърдо заяви: „Убиецът на Анфиса е Прохор Громов“. Изведнъж всичко се залюля, помрачня, масата стана лед. Прохор конвулсивно разкъса писмото, викна:

— Мръсник! Как е посмял?! Кой! Аз, аз, убиец на Анфиса?! Чуваш ли Фьодор?! Чуваш ли?!

Прохор, развълнуван и състарен, напомнящ Фьодор Шаляпин в ролята на Борис Годунов, отиде прегърбен до камината и хвърли съчинението на прокурора в пламъците.

„Романът“ гореше, гореше и черна върху златен фон думата „Анфиса“. Думата набъбваше, наливаше се с кръв, оживяваше и ето че погледна Прохор скръбното лице на хубавицата. Прохор отскочи назад, вълкът тракна острите си зъби, приставът се прокашля многозначително. И онази далечна, страшна бурна нощ почна да се прояснява. Прохор се приближи до масата.

— Всичко, всичко ви връщам… Дори това — рече приставът, който продължаваше да стои изпънат, като войник пред генерал.

Прохор прегледа набързо бележката „За нашите съвместно с Прохор Петрович Громов сделчици“. Тук имаше само две тежки престъпления, които Прохор помнеше прекрасно. Останалото бе дребна работа. Прохор запечата бележката в един плик и го скри в тайното отделение на огнеупорния шкаф. Приставът се изкашля още по-многозначително и пристъпи от крак на крак:

— Защо скривате това? Изгорете го.

Прохор не отговори.

— Колко фалшиви банкноти пусна?

— Кълна се в честта си — нито една. Ние сякохме в „Дяволската къща“ златни монети с по-висока от държавната проба. Оказахме помощ на царя и нищо повече.

— Какво чакаш от мен?

— Вашето доверие.

— Бъди мой верен слуга както по-рано.

Тук внезапно — Прохор не успя и да мигне — приставът, с разтреперани мустаци и цялото тяло, измъкна от ножницата остро наточената шайка… Прохор скочи, хвана се за браунинга, вълкът захърка, задърпа се, телефонът задрънча, покрай прозорците изтрополи препускаща каруца.

— Заклевам се, заклевам се пред тази шашка! — зарева приставът като бесен и застана на едно коляно пред Прохор. — Аз, бившият офицер, Фьодор Степанич Амбреев, не съм забравил честта на мундира, честта на оръжието.

Каруцата отмина, настръхналата върху главата на Прохор коса улегна, вълкът се умири. Приставът целуваше голата сабя, от целувките сабята се запотяваше:

— Заклевам се вярно и честно да ви служа, Прохор Петрович, до последния си дъх. Аз съм ви задължен, имам пари… Само ви моля, недейте закача моята Наденка, моля ви, моля ви… и… изобщо.

Приставът се задави и заплака, а вълкът учуден замаха опашка.

— Ще ти построя хубава къща, ще я мебелирам великолепно. А за Наденка бъди спокоен. Прощавай, Фьодор.

Бършейки сълзите си, приставът излезе като замаян, а три дни по-късно излезе заедно с гостите на улицата и Прохор.

20

— Носилката! Балдахина! — с тон на придворен шут изкомандува Иля Сохатих.

Разкошният, със златни пискюли балдахин се залюшка на носилката, доплува до Прохор. Величествено като римски папа Прохор се възкачи на трона на властта и могъществото.

Гъстата тълпа зяпачи замаха с шапки, завика „ура“. Наблюдателят на върха на кулата „Отваряй си очите“ дръпна връвчицата, Федотич запали фитила, топът гръмна втори път.

Блеснали на слънцето с шлемовете си, потеглиха пожарникарите, след тях — балдахинът, носен на рамене от гостите. Зад балдахина — стотня конни стражари с петима урядници. Пред тях се кипреше на едър жребец — подарък от Прохор — самият пристав, мустаците му се развяват, от очите му блика отново добитото щастие и — с бели като сняг ръкавици. Отзад — гъста тълпа народ. Дечурлигата с вик изпревариха всички, на орляци летяха към брега:

— Носят го! Носят!

Ревяха медните сирени на параходите и заводите, навсякъде се носеше весел шум и глъчка, грачеха полските врани, хукваха надалече кокошките. Трите парахода и четирите катера се бяха построили борд до борд от брега към фарватера.

Газейки с ботуши и копита гъстата кал, най-после шествието спря до брега.

Балдахинът заплува през дебаркадера на първия параход „Орел“.

— Пълен ход напред!

Като дълбаеше водата с витлото, „Орел“ потегли от брега. След него зашляпа с перките на колелата си и зацапа „Нина“, след „Нина“ — „Верочка“ и парните катери. Украсената с флагове флотилия пусна котва на средата на реката. Хилядната тълпа, която беше обсипала брега, пулеше очи към парахода „Орел“. На „Орел“ става някакво движение. Поднесоха балдахина до борда. Прохор слезе от креслото, хвърли шубата, калпака и валенките, остана гол и заповяда:

— Давай!

Подхванаха го за ръцете и краката, разлюляха го и го метнаха от горната палуба далече във водата. Той летеше, разкрачил крака, чорлав, брадат като низвергнат от небето сатана. Гръмна за трети път топът. А застаналият до борда дякон Ферапонт погледна плахо беличката къщурка на отец Александър и запя с цяло гърло:

Во Угрю-у-ум-реке крещахуся тебе,

Про-о-хоре-е-е!

Брегът гръмна от викове „ура“, полетяха нагоре калпаци, зареваха параходите, гръмна музиката, а топовни гърмежи един след друг разтърсваха въздуха.

— Ще се удави — говореха на брега.

Не… Водата се радва на бялото тяло, няма да го пусне.

След Прохор, във водата се хвърли и мистър Кук, спортистът. Искаше да стане герой на деня и бързо се събличаше и Сохатих, късаше връзките на долните си гащи. Той три пъти се засилва и стига до борда, три пъти се кръсти, три пъти извика: „Варда, хвърлям се!“ — и всеки път като в стена — стоп! Палубата се тресеше от смях. Обличайки се, Иля Петрович говореше: „Ревматизъм в краката… боя се“.

Жегнат от ледената вода, Прохор се гмурна дълбоко, изпръхтя и като цепеше богатирски с гърди водата, заплува към „Орел“. Цял зачервен, тракайки зъби от студ, той наметна шубата, пъхна крака във валенките.

— Това е. Честито ви откриване на навигацията… Сега да гуляем — и тръгна към каютата да се облече.

Параходите потеглиха с музика на разходка надолу по течението. В каюткомпанията пируваше знатното общество, на палубата — по-простата публика.

Започна пирът и на народа. Глъчка и боричкане за места, за тлъсто парче. Особено шумно и свадливо е на трапезата на златотърсаческата „сган“. Но ето че тапите на бутилките полетяха навън, челюстите заработиха с все сила, чак ушите пукаха. Хиляда щастливци ликуваха, а много стотици, които не бяха се вредили на софрата, почнаха да подвикват обидено:

— И това ми било… ред… С какво право не е сложено за всички?!

— Ние да висим тук и да си преглъщаме слюнките! А те да плюскат.

По-силни викове, по-свирепи погледи.

— Трябва господарят да се пита. Защо такова неравенство?…

— Всички работим еднакво, пъповете ни се развиха. А той, мръсникът охранен, какво прави? На своите хора — лапане, а на нас — среден пръст…

— Лъже и с парите, и със стоката… Глоби… Заплатици нищожни. А се гмурка гадината му, във водицата като благородник, стреля с топове като цар… Него в топа да го тикнеха!…

Стражарите с нагайките тутакси довтасаха:

— Пръскай се! Не дигай шум!… Че ще ви запушим устата.

И приставът на кон:

— Момчета, имайте съвест! Господарят прави уважение на работническата класа, празник… А вие… Какво е това?

— Нашият празник е Първи май!

— Млък! Кой викна това?… Урядника, запиши Пахомов!… Ей, как се казваш? Козя брада!

Прохор вдигна дванадесетата чаша шампанско, топът гръмна за петдесети път.

— Пия за здравето на отсъствуващия Андрей Андреич Протасов. Урра!…

— Уррра!… — гръмна пияният параход и задушените чиги се проточиха като хоро от кухнята към пиршеството.

Техникът Матвеев вдигна чашка коняк за здравето на всички труженици работници — живата сила на предприятията.

А Прохор извика силно и властно:

— Можеш да пиеш сам. А ако не искаш, довиждане.

На всички стана някак неловко, всички прехапаха езици. Само дякон Ферапонт хлъцна в брадата си и каза:

— За работния добитък да пием, не е грешно, приятели мои. Самият аз съм ковач, сиреч работник. Пия за моите братя работници!… И тебе, Прохор, друже мой, съветвам. — И дяконът ревна с всички сили: — Урра!…

Пивниците и кръчмите работеха славно. До една механа, на колене в калта, без калпак, стои самостоятелният златотърсач контрабандист Петка Полубик. Той е пропил златното кюлче и пясъчеца и сега, скръстил молитвено ръце, бие поклони до земята пред шишкавата механджийка Растопириха[1], затулила с дебелия си задник вратата на кръчмата.

— Майко пресвета, разчекнуша великомъченица, дай на вяра една бутилчица на раба божи Петруха до първия му късмет… — И припява с тенорчето си: — Подай, господи-и-и…

— Обирай си крушите, пияницо, докато не съм насъскала кучетата. Безбожник, дявол! — вика басово Растопириха.

Петка Полубик бързо се изправи, рижавата му олигавена брада трепере, гърлото му изригва псувни; „Та мигар при теб идвам? Мъката ми идва при тебе, а не аз.“

Стиснала силно изцапаните си със сметана устни, Растопириха подбира пола и бързо шляпа с боси крака през калта към пияницата.

— Пипни ме де!

Растопириха замахва и го цапва по бузата, пияницата мълчаливо полита направо с глава в купчината тор.

Пияни изобщо колкото искаш. Не празник, а поголовно озлобление навсякъде. На омразния господар се припомня всичко, упреква се за всяко насилие, за всяка неправда, дори за сянка от насилие и неправда, дори за сянка от онова, което никога не е било и не е могло да се случи. Но щом като ледът вече е потеглил, щом като реката се е разиграла, ледоходът ще си вземе своето: ще залее низините, ще снизи височините, ще измие всичката нечистотия от бреговете.

Празникът ехтеше по цялата вселена със сирените на параходите, с буйство, с викове, с топовна стрелба.

И слънцето потъна зад тайгата, обвито в барутна воня и сиви облачета дим.

Късно вечерта в бараките и къщурките започнаха скандали и скандалчета.

Дърводелецът Кришкин, възглупаво мужиче с кълчищена брада, беше лют на пиене в празник. Той изпука в кръчмата всичките си пари, остави и ботушите си, и новата си фуражка и се довлече в родната си къща, за да открадне сплескания самовар и пропие и него.

Месецът се изтърколи на небето, надникна надясно.

И ние след него.

Барака. Към сто и петдесет души. По-рано тук живееха семейни, а сега, поради разрастването на работата, тук се навряха много бекяри. През цялата барака минава страничен коридор. Надясно — скотски прегради за хора. Във всяка преградка живее семейство. В коридора се търкалят инструменти: кирки, лостове, лопати, всякакви боклуци. Тук, на пейки или натръшкани на пода, спят момци. Наричат ги „синчета“. А омъжените жени, които готвят храна на „синчетата“, които кърпят „синчетата“, които перат мръсното им дрипаво бельо, наричат „майчици“. Абрамиха — гърдеста едноока жена на един забойчик — има пет „синчета“. Всеки от тях плаща по пет рубли на месец. Случва се понякога, когато мъжът й е нощна смяна, „синчетата“ да спят с нея. На „синчетата“ е добре; „майчицата“ загуба от това няма, но грехота; за мъжа й е доходно, но не струва.

Отдавна, много отдавна този обичай е пуснал здраво корени в живота — и изгодно, и смрадно. Жените са малко сред работниците, тук самката се цени от самците като рядък самур. Оттук и побоищата, разгулът, развратът. Думата „разврат“ е звучна, но страшна. Ала не всяка жена от тайгата се страхува от нея. Проклетият живот в невежество, в нищета, в долни, нечовешки условия на труд тласка жената в пропастта. Жената пада на дъното, жената престава да бъде човек.

— А-а-а! — в бараката се втурва неочаквано пияният забойчик Абрамов. Той откъсва с рамо вратата от пантите в своята преградка, с размах удря по дебелата мутра спящото на неговия креват „синче“, пипва за косата жена си, с ритници на калните си ботуши пръсва разплаканите си дечурлига по ъглите, крещи:

— Брадвата! Брадвата!… На всички ще отсека главите!

Месецът се търкулна наляво. И ние след него.

Да беше тук Нина, май Прохор Петрович нямаше да посмее да си разпаше пояса докрай.

Ето те излязоха с препъване и грухтене от къщата на Громови, прегърнати като пияни селяци през вратовете, и гъсто газят надолу по улицата калта с обувки, с модни половинки, с лачени, с шпори, ботуши. В средата е гологлавият Прохор, отдясно — приставът, отляво — мистър Кук с угаснала лула в устата; за шията на Кук се държи Иля, за шията на пристава, като едра, изправена на задните си крака мечка, дякон Ферапонт. Пияната редица, като преплита крака, ту върви право, ту изведнъж се понесе като от ураган цялата надясно, удари се в стобора и тича към канавката наляво.

Кой както знае и може, те реват като волове в кланица войнствена песен:

Напред срещу врага,

дружино, ний летим! —

и се търколват в канавката. Придружаващите ги стражари скачат от конете, извличат пощурелите хора от калта, говорят:

— Васкородия, отци дякони, господа… Бъдете така добри да се приберете дома… Ще потънете… Може и да се удавите.

Оплесканите с черна тиня господа мучат, налитат на бой, търкалят се. На къдравата глава на Иля Сохатих има пуд и половина кал. На мистър Кук също не се вижда лицето: от дебелия пласт кал стърчат измръзналият му нос и лулата.

Урядникът командува от коня:

— Сидорчук! Мохов! Лискин! Влачете ги, дяволите, за ръцете и за краката в къщи! Ръгни дякона в мутрата. Те всички, сатаните, са в безсъзнание…

… Месецът се скри зад черен облак. В тайгата е мрак и тишина. Ала ето че се движи, мярка се светлинка. Това е Филка Шкворен. И ние след него.

Филка е с дреха от синьо кадифе. Той идва направо от веселбата, но съвсем трезвен — престори се на пиян и се измъкна. В кончова на Филка е пъхнат нож, в ръка носи малък разбойнически лост и фенер. Очите на разбойника горят. Тежко му, който го срещне: „прас“ — и черепът се пръсва като гърне.

Изведнъж — още едно фенерче.

— Гришка, ти ли си?

— Аз съм — отвръща същият онзи Гришка Гнус, който засрами Нина в черквата, като хвърли на дискоса на епитропа двадесет и пет рубли.

Те навлязоха в мина „Нова“, набраздена от ями и окопи. Нощ — като в рог. Вървяха внимателно, за да не се строполят в някой ров и да се удавят. Тук-там под краката скърцваше като сол снежец; гъста, клисава глина се залепваше по краката.

— Стоп! Май че е тук.

Филка счупи с лостчето катинара и двамата хищници се спуснаха в шахтата. Стоманените кирки заработиха с трескаво усърдие в ръцете на богатирите. След около два часа Филка Шкворен излезе. Гришка Гнус — ведро след ведро — му подаваше златоносен пясък. Заработи коритото. Промиването вървеше успешно. Златните зрънца са едри. Хищниците трепереха от студ и вълнение.

— Богато злато — пошепна Шкворен.

— Това е то — цяла година се трепем в забоя, а за нас — краставици…

— Глупак!… Тази жила аз я намерих знаеш ли кога? Още по-миналия понеделник. Натъкнах се на нея и веднага я затрупах с камъни. А ти какво си мислеше?

— Късметлия момче си, дявол да те вземе!

Из урви и долове от голешите полъхна остър предутринен студ. Хищниците нетърпеливо опипваха със светлинните на фенерите дъното на коритото.

— Събирай зрънцата и благославяй… На мен ми се чини да има три фунта и нещо — пошепна Шкворен.

Като си чукаха главите в тъмнината и пъхтяха, те почнаха да изгрибат с лопатки плячката и да я сипват в една кожена торба. Ръцете им трепереха, сърцата подскачаха и всичко беше потънало някъде в дън земя, само очите горяха, клокочеше пръхтящо хъркане в гърдите и дремеха със запотени стъкла фенерчетата.

И в полъха на вледеняващия студ от голешите из мрака избликна — заядливият с леко лукавство глас на Ездаков:

— Помага бог!… Какво, златце ли?

Фенерчетата — пуф! — и изчезнаха. Хищниците запълзяха настрана по корем като изплашени крокодили.

И тресна изстрел като гръмотевица, след него втори. Цялата тайга се раздвижи, заехтя. Боботещото ехо барабанеше по височините, в небесата, в мрака, оглушаваше хищниците, будеше всяка жива твар: зверове, птици, хора. Внимателно, за да не се сгромолясат в ямата, затрополиха коне, свиркането и бойните викове на стражарите цепеха въздуха, изстрели трещяха често, нервно като на война при неочаквана нощна атака.

И се чуваха негодуващите викове на Фома Григориевич Ездаков:

— Гадове! Ах, гадове!… Значи, така пазите вие господарския имот?!

Препускащ в тъмнината конник едва не стъпка Филка Шкворен — и отмина нататък. Сърцето на Филка примря и падна в петите му, а и самият той се хакна в една дълбока яма със студена тиня.

Зашумя, зави силно тайгата, духна вятър, заваля дъжд. И не можеше да се разбере има ли живи хора, или бурята беше помела всички от земята. Филка Шкворен вкочанясваше в ямата. Прогизналата, покрита с кал кадифена дреха непоносимо измразяваше тялото. Няма сили да се бори със студа. Ямата е дълбока — не може да се измъкне. Май че мина цял час. Заваля гъст, лепкав сняг. Той бързо ще изравни гроба на Филка със земята. Страшно е да се умира в люти мъки. Ледената кал успя да потопи Филка до гушата. Дойде неминуемата смърт… Брадата на Филка се затресе. Той изкриви уста, изхлипа:

— Свършва се моето скитане по земята. Сбогом, бял свят! Сбогом!

Ала в угасващото съзнание изведнъж блесна ослепителна светлина, която нахлу като мигновена вълна във всички ъгълчета на тялото.

Филка се измъкна от ледената каша и изтри в калпака калните си ръце, пъхна в устата си четири пръста и свирна така силно, че ушите му писнаха.

— Шкворен, ти ли си?

— Аз… Ох, приятелю!

— Хващай!… Дръж се по-здраво!

И Гришка Гнус спусна в ямата своя копринен пояс.

… Сняг, хаос, вятър, кал. Камериерката Настя се смя със сълзи, но сърцето й кипеше: целият паркет, всички мебели са изпоцапани с мръсотия, с храчки, осеяни са с изпочупени съдини.

Запалиха двете бани. Изкъпаха всички. С господата се занимаваха двамата коняри и кочияшът. Мистър Кук лежеше във ваната с лула в устата и мърмореше: „“Без риза — по-близо до тяло…" Млього хубав руска пословиц…"[2] — плю и заспа. Иля Сохатих налиташе на бой с всички; не позволяваше да го съблекат и категорично отказа да се мие. Крещеше из цялата къща, че жена му е бременна, че е много ревнива, а тук сега — не щеш ли, заповядайте — напира да му съблича долните дрехи някаква си, прости господи, Настя, мома.

— Тоест, аз не съм Настя, а мъж — внушаваше му кочияшът. — На, вгледайте се по-добре. Можете ли да видите брадата ми?

— Н-не мога, етиопска муцуна, вибрион!… Не ме пипай, аз ще легна при вълка!

Дяконът се миеше във ваната самостоятелно, като си тананикаше псалома на цар Давид:

Омиеши мя, и паче света убелюся…

Той изпра гащите и бельото си и ги окачи на въженцето да съхнат. Като гол Херкулес прекрачи той в трапезарията — Настя хвърли четката и с писък избяга. Ферапонт дръпна от масата поляната с вино покривка, зави се с нея и се просна в кабинета на пода до писмената маса на господаря, като каза:

— Манечка, не се съмнявай: аз съм тук.

[1] От руското „растопырить“ — разчеквам. ↑

[2] Мистър Кук изопачава пословицата: „Собствената риза е по-близо до тялото“. ↑

21

През пролетните вечери инженер Протасов обичаше да се отбива в тази къщурка. Понякога преседяваше в нея чак до сутринта. Оттатък пруста живееха хазаите, в предната половина — заточеникът, „царският престъпник“, препараторът Шапошников. Той е дребен, брадат, плешив. По стените, по прозорците, на масата — зверове и зверчета, в ъгъла — вълк с озъбена уста.

— Все препарирате, а?

— Да.

— Не ви ли е скучно?

— Какво да се прави! Ловът ми дава развлечение, препарирането ме храни. Иначе в този пущинак — духовна смърт.

Първата среща стана така. Инженер Протасов донесе кутия бисквити и фут сирене. През време на чая се водят дълги разговори. Протасов се вглежда все по-втренчено в заточеника, упорито си припомня нещо и все не може да си спомни нужното. Изведнъж Шапошников започва да разказва за своя по-голям брат, загинал в село Медведево. Протасов цял се превърна в слух, кръвта нахлу в главата му, попита:

— Как е загинал той?

— Подробности не зная, другарю. Казват, пропил се, побъркал се, изгорял. Спомням си, брат ми писа за вашия патрон Громов, когато е бил още хлапак. Помня, той предричаше голямо бъдеще на Громов. Писа и за някаква необикновена демонична жена. С доста странна съдба.

— За Анфиса?

— Да. Чували ли сте за нея?!

— Разбира се! Легенди се носят за нея.

— Аз получих от брат си три предсмъртни писма, писани едно след друго. Двете последни — сутринта и вечерта, в един и същ ден, предполагам — в деня на трагичната му смърт. Ужасни писма. Целите с мистични прорицания, с екзалтирани фрази. Чудя се какво се е случило с него? Винаги такъв трезв във възгледите си. Очевидно влияние на тайгата, на цялата обстановка, а може би и на тази жена. Той я е обичал, искал е да се ожени за нея. И никак не е чудно. Ето полюбувайте се… — и Шапошников извади изпод дървения креват от един сандък остъклен акварелен портрет в калъф.

— Брат ми изпрати снимката й. Един мой приятел, прочут портретист, нарисува по нея картина.

През стъклото гледаше Протасов очарователна жена. Правилен овал на лицето, дебели плитки на главата, тънки вити вежди, големи привличащи очи — нямаш сила да се откъснеш от тях.

— Ето каква била тази Анфиса — прошепна Протасов с пресеклив глас. — Та това наистина е една от бляскавите фантазии на Грьоз[1]! Самият Рафаел би занемял пред нея…

— Такива жени наистина могат да подлудят човека.

— Но в нея няма нищо демонично, тя цялата е светлина. От нея лъха някаква светост… Жана д’Арк или нещо подобно… — говореше Протасов тихо, като все още не откъсваше очи от очаровалото го лице.

— А ето това е моят загинал брат.

— Слушайте! — извика Протасов, като се взираше в голямата снимка. — Но това сте вие!

— Да, самият аз се оглеждам в този портрет като в огледало. Нас с брат ми винаги ни бъркаха. Дори гласът и маниерите. С една дума… Кастор и Полукс[2].

— Странно. Наистина вие сте възкръснали като приказната птица феникс от пепелта.

— Хм… Може би. И ако се срещна с Громов, той ще си глътне езика. И знаете ли, аз имам и един интересен документ… Той може да ви порази, другарю. Пригответе се. — И Шапошников почна да рови в сандъка, натъпкан с изръфани книги. — Моля, наливайте си сам, яжте… Захлупете самовара. Мирише на недогорели въглища… Ето, заповядайте. — И Шапошников подаде няколко листа хартия, изписани със ситен ъгловат почерк. — Това е чернова на донесението до министъра на правосъдието от прокурора Страшчалов по делото относно убийството на Анфиса Козирева. С една дума, криминален роман за Прохор Громов. Доста интересен. Има и за моя брат. Вземете го със себе си. Когато имате време, ще го прочетете.

— Но как е… попаднал у вас…

— Страшчалов е мой приятел. Едно време учехме заедно в университета. После, преди три години, се срещнахме на заточение.

— Какво?… Нима той…

— Да, бившият прокурор Страшчалов е революционер… — И като потриваше ръце, Шапошников се закиска в брадата си. — Прокурор е… Да, странно. Изпати си, но не от политическо, а близко до политиката дело… Някакъв студент… Реч. А прокурорът, вместо обвинение, като почнал да ругае нашите порядки! Тогава обиск… Намерили литература. Изобщо жандармерията отдавна го дебнела. Та така…

— А къде е той сега?

— Кой, прокурорът ли? Ами недалече. Смята да издействува да дойде тук.

Протасов погледна края, резюмето на докладната записка. Шапошников забеляза как бузите на госта заруменяха.

— Вятър!… Не може да бъде… — хвърли Протасов ръкописа на масата. — Громов да е убиец!… Не, глупости, гадост…

— Да, Прохор Громов е пряк убиец на Анфиса и косвен убиец на моя роден брат. Ще се помъча да си разчистя някак сметките с този мерзавец. — Гласът на Шапошников трепереше, звучеше заканително. Ала Протасов не го слушаше. Мисълта му заработи на скокове, със запъвания, челото му се покри с бръчки, студените му очи отразяваха душевно напрежение; Протасов претегляше, преценяваше фактите „за“ и „против“, правеше прибързани изводи, но тутакси ги опровергаваше с логиката, насочваше мисълта си да обхване целия живот на Громов с Нина в центъра, пак правеше умозаключения. Най-сетне, като изтри с ръка изпотеното си чело, каза:

— Не, не… Това е невероятно. Вашият прокурор, извинете, клевети.

— Не мисля! — завика с фалцет Шапошников и като тръскаше прошарената си брада, затича напред-назад из стаята.

Вълкът, зверовете и зверчетата с любопитство го следяха с очи. Натъпканата с кълчища катеричка, притиснала крачета до пухкавите си гърдички, като че се силеше да му намекне за нещо, може би за онази отдавнашна зимна вечер, когато младият Прохор носеше от Шапошников също такова като нея зверче, но го срещна Анфиса — шум, вик, звучна плесница и мъртвата свидетелка — катеричката, остана да се търкаля в снега. Да, да, за това! И още за това, че сега тук може би ще влезе оживялата Анфиса и ще каже на цял свят, и на вълка, и на зверчетата, кой я е убил. Но Анфиса няма да се събуди. Само нейният мил образ, изобразен от изкусната четка на майстора, немее в тази хижа и Протасов няма сили да се откъсне от него.

— Не, не, не мисля, че прокурорът Страшчалов е клеветил — запъхтя развълнуваният Шапошников. — Всеки случай той ще бъде тук и, надявам се, ще ви докаже, че вашият Громов е престъпник.

За голяма радост на Протасов заедно с очаквания товар пристигна и Инокентий Филатич. А заедно с него…

— Позволете да ви представя. Това е роднина на Нина Яковлевна, делови човек, търговец. Иван Иванович Прохоров…

Инженер Протасов козирува, подаде му ръка и рече на Инокентий Филатич:

— А аз бих ви помолил да останете тук, да ми помогнете.

Старецът погледна с огорчение настрана, помисли и като тръсна дългите ръкави на ямурлука, каза:

— Хубаво… Щом трябва, ще остана… Само за Анюта ми е домъчняло, за дъщеря ми.

Обаче напоследък Ана Инокентиевна не тъгуваше особено много за баща си. Нея гледаше да я развлича според силите си разгулялият се Прохор. Някаква чудна, желязна натура е този Прохор Громов. Два пъти се дави тия дни в бушуващите пролетни рекички, третия път удави коня, а той сам изплува. Усилно време е, от сутрин до вечер е на работа, спи и яде, дето свърне, но случи ли се в къщи, отива да нощува при Ана Инокентиевна.

Никой не би помислил, дори любовницата на пристава Наденка, че набожната, строга вдовица е кръшнала, изпаднала е в блудство. Понякога и самата Ана Инокентиевна недоумява как можа да се случи с нея такъв грях. Та не е ли демонът този прелъстител, престорил се на Прохор, който хърка сега до нея на меката, от лебедови пера постеля? Когато й хрумна тази мисъл, вдовицата изтръпна. Объркана съвсем, тя искаше да осени спящия с кръст и се ужаси: ако наистина самият сатана лежи, ти вземеш, че го прекръстиш, а той се превърне в нещо такова, че в миг си изгубиш ума. Не, дяволите да го вземат… Да беше си дошъл по-скоро татко.

А случи се това твърде просто. Втория ден на Великден. Нощ. Тракна-звекна халката.

— Кой е?

— Анюта, отвори.

— Ей сега, ей сега!… Ах, аз направо от кревата… Мислех — татко е.

Тя отвори вратата и се затича към спалнята да се преоблече, а матовобелите й рамене блестяха.

Пийнаха чай, хапнаха. Обласканата нощ премина бързо.

— Козунаците ти, Анюта, са много вкусни — казваше сутринта Прохор.

— Ах, какъв немирник сте вие, Прохор Петрович. Кого съблазнихте, една честна вдовица. Сега цялото ми говеене, целите велики пости — отидоха на вятъра. — Тя се усмихваше, но сълзите неудържимо течаха по пълните й белорозови бузи. — И вече да не сте посмели да дойдете, няма да ви пусна.

На четвъртия ден на Великден, когато бяха изядени всички козунаци, на сбогуване тя му каза:

— Идвайте. Ще ви чакам. Ще изпека пресен козунак. Още по-вкусен.

На шестия ден на Великден, като се увериха във вероломството на Прохор, Стешенка и Груня решиха да намажат с катран вратата на безсрамната вдовица. Но поради милостивите си женски сърца дожаля им да позорят милия Инокентий Филатич и вместо замисленото отмъщение, отидоха на гости на Иля Петрович Сохатих, дето и двете се налочиха до отъпяване с разни ликьори.

На Томина неделя Прохор рече на вдовицата:

— Ти ми омръзна. Довиждане.

Три дни и три нощи ви неутешимо Ана Инокентиевна като осиротяла сова в дупката си. А в това време пристигна писмо:

„Мила ми Анютушка! Христос възкресе! Пристигнах, сега съм на река Болшой поток, на пристана. Арестува ме Андрей Андреич за работа. А с мен е един роднина на Нина Яковлевна — Иван Иванич Прохоров, ще живее у нас. Ще пристигнем скоро!“

Пролетните води се оттекоха. Угрюм-река се прибра в бреговете си.

Мистър Кук и дякон Ферапонт, за учудване на всички, отидоха да се къпят. Студената вода режеше тялото, бързо изхвърляше плувците на сгретия от слънцето въздух. Опита се да се гмурне и Иля Сохатих, но го хвана хрема и възпаление на венците и чак до горещините ходи с превързана буза. За своя утеха той забеляза, че утробата на съпругата му наистина се увеличава по обем.

— Ангелче… Миличка… — фъфлеше Иля, като се държеше за подутата буза.

Той веднага цял се разкисна душевно и телесно, набралият му венец се пукна и щастливият бъдещ баща изпрати в градската печатница поръчка за покани с позлатени ръбове „по случай високотържественото кръщаване на младенеца“…

Завършваше се сградата на голямата леярска работилница с четирите пещи. Всеки момент трябва да пристигнат с Протасов новите машини и механизми. Инженер-механикът Кук е затънал в работа до гуша. Това е неговата специалност. Но, сякаш по внушение на дявола, с него почнаха да стават странни истории. Може би това е следствие на ранните къпания или лъчезарно бързия ход на пролетта, а най-вероятното е, че като загуби всякаква надежда за взаимност от страна на Нина, мистър Кук сериозно се увлече сега по девойката Кети. С една дума, тъй или иначе, но страшен сън оборваше сутрин мистър Кук. Горкият лакей Иван! От неприятности, от всекидневните мъмрения конското му лице стана още по-дълго, а ушите по-големи. Но, я се опитайте вие да събудите този проклет американец! Мистърът трябва да става сутрин в седем. От шест Иван почва като че случайно да тропа с тенджерите, със съдините, да хока кучето, да хлопа вратите. Мистър Кук се обръща към стената, затуля ухото си с възглавничката и още по-дълбоко заспива. Седем без четвърт, Иван трака с токове като с копита, приближава се до възглавето на Кук:

— Вашескородие! Господарю!

Мистър Кук мучи.

— Ама, господарю!… Ставайте.

Мистър Кук мучи, рита с крак. Иван неотстъпно продължава да изпълнява натрапеното му задължение. Когато търпението му се изчерпва, той раздрусва мистър Кук за рамото:

— Хайде, ставайте де, на вас казвам! Иначе пак ще се карате…

— Фарфи по дяволите!

Иван продължава да го друса, навежда се цял, долепва уста до самото ухо на спящия и вика колкото му глас държи. Тогава мистър Кук озверява, хваща Иван за косата и започва да върти главата му на различни страни:

— На̀ ти тебе!… Така, така, така… На чужд креват не зяпай[3]!

Иван се изскубва, измъква се в кухнята: и му е смешно, и го боли. Мърмори си:

— По дяволите… Нека хърка! Тфу!

В осем часа господарят скача:

— Ифан! Идиьот! Защо не събудил?!

— Имайте срама от бога, господарю… От викане гърлото ме заболя.

— Лъжеш, лъжеш… Какъв такъв гърло? Глупак!

Два дена Иван прилагаше един хитър начин. Като опитваше безрезултатно всички мерки, той притихваше за минутка и изведнъж се хвърляше като побъркан към мистъра:

— Господарю! Мамзел Катя, учителката!

— Къде е?

— Вънка, чака…

Мистър Кук мигновено скачаше и едва отворил сънливи очи, грабваше едновременно ботушите, гащите, жилетката. Моментът на горчивото разочарование се сменяваше със сърдита ругатня. Но Иван търпеше.

На третия ден магическата дума „Катя“ произведе обратно действие: мистър Кук грабна изпод кревата един ботуш и го хвърли подир бягащия лакей. Иван се закиска злорадо, подаде глава през вратата и рече:

— Не улучихте, вашескородие… Благоволихте да счупите гърнето с млякото. Ставайте, ставайте.

През време на чая Кук разговаря приятелски с Иван:

— Закъснявам за работа. Не мога да допусна това. Събудиш ли ме — двайсет копейки. Не ме ли събудиш — глоба.

— Биете се много, господарю.

— А ти ме дърпай малко за краката от кревата, заливай ме с вода. Измисли млього хубава начин.

— Слушам.

Иван измисли: намери отнякъде една стара стръка, което му даде възможност, като се осигури от разстояние, да бута от кухнята господаря в гърба с края на стръката. Докато господарят скочи и грабне ботуша, Иван е вече на улицата. Така остроумно беше разрешен терзаещият лакея въпрос.

Но кой ще разреши сърдечните терзания на Кети?

„Татенце! — писа тя на баща си. — Не можеш ли да ми намериш място някъде там, при тебе. В такъв пущинак като тук ми е тежко да живея. Страхувам се да не направя някои глупости.“

Впрочем тези редове бяха написани наскоро след лудешката нощ в горската ловна колиба. Но тогава имаше сняг, студ, а сега — всичко се е раззеленило и букет нежни теменужки, подарък от мистър Кук, стои до кревата й.

Милият, милият мистър Кук! Той скоро-скоро ще й направи предложение. Той й показа спестовната си книжка и пачка ценни книжа. Има капитал десет хиляди. Ще трябва да запита татенцето много ли е това, или е малко? Колко жалко, че Нина я няма тук.

Горкият, горкият мистър Кук! Той и досега не знае влюбен ли е в Кети, или не… Колко трудно, колко непонятно нещо е любовта. За човек, чийто мозък е отрупан с математически формули, схеми на скели и ферми, уравнения на криви и други дивотии, любовта е сфинкс. Впрочем играта на любов е доста занимателна. Ами ако… ако Кети се съгласи да му стане жена? О, тогава всичко пропада — и мистър Кук е загубен. Тогава — прощавай, мечта за милиони, за собствени мини, за широки мащаби на живот. Десет хиляди. Ха-ха! Нима това е капитал? Колко жалко, колко жалко, че не е тук неговата богиня Нина.

Но ето че Нина прати писмо на Протасов:

„Драги Андрей. Не се сърдете, че това е първото ми писмо след нашата дълга раздяла. Маса работа. Добре, че ми помогна чевръстият Инокентий Филатич. Но вашето присъствие щеше да бъде незаменимо. Сега малко по малко всичко се нареди. Работите с наследството са приведени в относителен ред. Стана известна наличността на капитала. Сега, под ваше ръководство, мога да воювам с Прохор Петрович. Трябва да се измисли система, която, ще не ще, би го накарала да стане човек. Аз разбирам отлично, че да се изострят отношенията с работниците, е опасно: това би застрашило нашата фирма с крах. А ето че Прохор Петрович не иска да разбере това. Що се отнася до нашите взаимни отношения с него, то… Впрочем аз няма да пиша за тях, вие сам можете да се досетите. Само едно ще кажа, че в дъното на душата си аз все пак обичам Прохор. Зная, че ще се усмихнете горчиво на това и ще кажете: каква нелепа несъобразност. Да, съгласна съм. Аз, християнката, вярната жена и — Прохор: покрит целият с пороци и грехове като с лейкопласт. Но какво да се прави? Има аномалии! Да! Най-важното. С Инокентий Филатич при вас ще дойде старецът Иван Иванич Прохоров, мой вуйчо. Посрещнете го топло. Помъчете се да наредите така, че да не се мярка пред очите на мъжа ми. Поне до моето завръщане. Иначе Прохор може да си помисли, че имам намерение да прехвърля постепенно при него всички мои роднини. За този старец ние с него ще си поговорим сериозно.

Сега по работата… Първо…“

Инженер Протасов свърши своите работи блестящо: обозът от сто и петдесет коне утре ще потегли с товара за резиденция „Громово“.

Навярно следяха Протасов — тукашният урядник беше отракан човек, но и Протасов не е глупав: след привършване на работата той нарочно покани с висок глас всички „политици“, които бяха работили при него, за уреждане на сметката в квартирата на Шапошников. Значи — просто делови отношения, нищо друго. Политиците останаха много доволни от невижданата щедрост на Андрей Андреевич. През време на чая се водиха страстни разговори за положението на Громовите работници. Направено беше предложение работниците да подадат колективна жалба в Петербург, мирна стачка, въоръжено въстание. Един юноша с блестящи очи, Краев, викна, като покашлюваше:

— Вземете ме, другарю Протасов, на служба при вас — и още на третия ден аз се наемам да организирам не мирна, както предлагате вие, а политическа стачка с всички произтичащи от това последствия.

— Това е преждевременно — рече Протасов. — Аз имам някакви перспективи. Неговата съпруга е прекрасна жена… Тя… Впрочем за това също е преждевременно да се говори.

— Извинете, моля — заскрибуца жлъчно като дърдавец болнавият Краев. — Тоест как така — преждевременно?! Да се смаже един гад, никога не е преждевременно…

— Преди да се решим на такава стъпка, трябва да преценим обстоятелствата, които вие, другарю Краев, не познавате — отби Протасов нападението на младия ентусиаст.

— Вие, Протасов, струва ми се, водите двойна игра — продължаваше да се горещи Краев. — Вие искате и вълкът да е сит, и агнето цяло. Абсурд!… Като някое дете или като влюбен до уши, вие чакате някакво чудо от тази жена…

— Краев, млъкни! — прекъснаха едновременно два гласа юношата.

— Още не се знае кой от нас е дете: аз или вие. — И гласът на Протасов трепна обиден. — Какво искате вие от мен, Краев? Впрочем вие нямате право да искате нищо от мен.

— Народът иска от вас, а не аз!… — затрепера като трескав Краев и завика, като потупваше с костеливото си потно пестниче по острото си коляно: — Вие, яко искате да знаете, сте длъжни постоянно, всяка минута да минирате отвътре предприятията на този мерзавец Громов! Постоянно да разрушавате неговото благосъстояние! Ето пътя на революционера! А вие какво? Продали сте се на този патентован негодник за много пари… (Протасов трепна и цял изстина.) Извинете, другарю, не се обиждайте… Аз съм много болен… Аз… — И той дълго кашля.

На душата на Протасов стана крайно неприятно. Разпалените думи на юношата здраво се забиха в съзнанието му.

— Продал съм се? Благодаря, благодаря — едва си пое дъх той.

Всички в надпревара почнаха да защищават Протасов. Все още кашляйки, юношата тресеше глава, махаше с ръце, гримасничеше страдалчески, мъчеше се да се усмихне на оскърбения от него Протасов. Протасов се разходи из стаята и като се овладя, рече спокойно:

— В момента и в дадения случай аз смятам всякакви радикални мерки по отношение на Громов за нецелесъобразни. Що се отнася до линията на моето поведение, за това аз ще дам отчет на друго място.

Като се върна в своята квартира, Андрей Андреевич дълго не можа да заспи. Под впечатлението на сблъскването с Краев в съзнанието на Протасов се изправи с цялата си сила трагичният за самия него въпрос: революционер, марксист, има ли наистина той право да оглавява това крупно дело на народния враг и да увеличава неговите капитали? Не пада ли поради това отговорността за страданията на работническата класа върху неговите собствени плещи?… И като извод: да остане ли Протасов с Прохор Громов, или да се раздели с него?

Страшно е да се каже: „Да остане“, но още по-страшно е да се отговори; „Не“. Въпросът остана без отговор, въпросът увисна над неговата съдба като меч.

Съсипаният Протасов се въртя в тежка безсъница до сутринта. На разсъмване, когато тревожната нощ се плъзна от земята в небитието, на Протасов се усмихнаха прелъстителните очи на Нина: „Андрей, ние още ще поработим с теб, ще си премерим силите с Прохор Петрович.“

— Да, да — завъртя, заспивайки, Протасов натежалата си глава по студената като каторга възглавница.

На следния ден в дванадесет часа седемдесетте и пет колари седнаха на масата под навеса. Тлъста чорба, каша, пирог с риба и по чаша водка. Изобретателният Инокентий Филатич сияеше. Той гощаваше селяците като грижовен стопанин. Когато всичко беше изядено, застана до изхода.

— Сити ли сте?

— Сити, татко!

— Всички ли сте сити?

— Всички! Благодарим.

Накичен с панделки, цветя и червен плат, обозът се проточи в редица. Засвири музика. Всеки колар, като избърсваше с ръка мустаците си, се приближаваше до Инокентий Филатич, старецът го целуваше трикратно и казваше:

— Постарай се, приятелю!

Доволните колари бързаха при своите коне.

— Тръгва-а-ай!…

Музиката засвири по-силно. Скрибуцайки с колелата, обозът потегли на път.

— Остани си със здраве, татко! — махаха с калпаци коларите.

Инокентий Филатич Груздев прекръсти обоза с широк кръст и замаха на всички страни с бяла кърпа. Подир обоза вървяха продуктите, походните кухни и фуражът.

— Кешка, ти, братко, наистина си делови човек — рече пристигналият с Груздев Иван Иванич Прохоров и като се мъчеше да се усмихне, само замърда с черните си, гъсто прошарени рунтави вежди. Файтонджията докара тройката, двамата старци седнаха в бричката.

— А аз дойдох при вас, другарю, да си взема довиждане. Утре заминавам — каза Протасов.

Шапошников тръскаше брада, с жар друсаше ръката на Протасов и самият той цял се тресеше.

— Какво? Тресе ли ви?

— Не, по-лошо. Нерви… Исках да взема валериан… А вместо това… Ех!… Хайде да пийнем.

Протасов седна. Шапошников беше порядъчно пиян. Цялото му лице в напрегнато смущение, сивите очи — възбудени.

— Прощавайте, Протасов, прощавайте. Струва ми се, ще се пропия.

— Напразно. Защо така?

— Вие никога не сте били на заточение, ето и…

— Човек при всички обстоятелства трябва да си остане човек.

Шапошников безнадеждно махна с ръка, изпи водката, намръщи се, плю през зъби като отчаян пияница.

— Теоретически — рече той. — А на практика — някои от нашите или се пропиваха, или се самоубиваха. Има и по-лошо: женят се за дъщерите на търгашите и ходят със стоки в тайгата да ограбват тунгусите.

— По-добре е да избягате.

— Да, съгласен съм. Но аз съм уморен… Уморен съм, разбирате ли, от живота. И чувствувам, че…

— Оставете, оставете това.

— Пийте, Протасов.

Чукнаха се, пиха. Въздържателят Протасов преглътна долнокачествената водка с погнуса.

— Слушайте, Шапошников… Подарете ми ръкописа на прокурора.

— Защо?

— Трябва ми.

— Вие не ще съумеете да го използвате.

— Ще ми помогнат обстоятелствата.

Шапошников махна с ръка, намръщи се, почеса се зад ухото и рече:

— Вземете го — и като се олюляваше, отиде до прозореца. С ръце отзад, той гледаше през стъклата в мрака и нищо не виждаше. Гърбът му се привеждаше, раменете потреперваха. Смутеният Протасов почна да си свирука тихичко някаква мелодия.

— Чувствувам, че скоро — раздаде се откъм прозореца треперещ глас. — След брата — фют! А страшно е… Бездна. Унищожаване на съзнанието.

Протасов мълчеше. Той не можеше да понася присъствието на пияни и се канеше да си върви.

Изведнъж Шапошников се обърна рязко, вдигна пестници, но загуби равновесие и се тръшна на задника си върху пейката.

— Мерзавец е той! Мерзавец… Така му кажете… Няма да си загубя ума, докато не отмъстя за брат си! А ако се побъркам, и като луд ще отида при него — подвикваше Шапошников, като силно заекваше. Сетне изхълца като жена, удари тила си в стената и закри лице с длани. Разнесе се някакъв пресеклив, лаещ плач.

— Аз съм мнима величина! Аз съм мнима величина! — секнеше се и викаше Шапошников. — Аз съм корен квадратен от минус единица… Презирайте ме, Протасов… Аз — не съм аз.

Внезапно в главата на Протасов блесна едно чудновато предположение: дали това не е същият онзи Шапошников, единият от героите на Анфисиния роман? А цялата измислена история за брата е вятър, бълнуване? Протасов знаеше прекрасно целия живот на семейство Громови в Медведево от подробните разкази на Иля Сохатих. Що за дяволска работа. Не може да бъде?!

От тази мярнала му се мисъл го полазиха тръпки. Главата му се мътеше от двете чашки изпита водка. Той затвори очи и се помъчи да се съсредоточи. Тю, дявол да го вземе, каква нелепица се пъха в главата му!…

Изведнъж Протасов трепна като от докосване на студено желязо. Срещу него беше Шапошников. Газената лампа едва мъждукаше. Лицето на Шапошников беше разстроено, мокро от сълзи, жалко. Шапошников се усмихна пряко сили и като държеше Протасов за ръката, шеговито му се закани с пръст.

— Аз знам какво мислите. Вятър, ха-ха!… Вятър! Онзи брат изгоря, загина. Това е условно вярно, както единицата, делена на нула, е безкрайност…

— Условно? — Протасов със страх го гледаше във възбудените очи. — Вашият брат заекваше и вие заеквате… Това до известна степен…

— Да, когато съм пиян или се вълнувам… Наследствено. Дядо ми беше алкохолик, баща ми също…

— Отдавна ли сте на заточение?

— Само без разпит. Вече ви казах, че аз… Впрочем… Стига, стига, мили приятелю, стига. — Той извади от джоба едно парцалче и се изсекна. — Аз… Аз… Аз прекалено много… съм страдал. И повярвайте ми, мъчно ми е да се разделя с вас. Нашето село се нарича Разбой… С това всичко е казано.

Те се разцелуваха. Вълкът, зверовете и зверчетата изпращаха Протасов с печален поглед.

— Да… — спря се Протасов на вратата. — Дайте да погледна още веднъж…

— Какво, Анфиса ли? Не, не.

— Защо?

Като се почесваше по ребрата с всичките пръсти на двете си ръце и се полюляваше, Шапошников прихна със скърцащ смях:

— Ре… ревност, разбирате ли… Ревност.

И изведнъж лицето му се вкамени.

Обозът се движеше направо по прокарания от Громов черен път. Старците пък пътуваха по стария друм, през села и през колиби, дето могат да се сменят конете. На втория ден пътниците видяха отдалече затънала един аршин в калта бричка с вдигнати нагоре стръки, а настрана, вързан за едно дърво, оплескан до уши с кал кон. В бричката човек чете вестник. Изравниха се.

— Илюша, ти ли си?

— Аз съм, Инокентий Филатич… Здравейте!

— Отдавна ли седиш тук?

— От сутринта. Близо четири часа. Пратих коларя с логоя за хора. Здравата затънахме. И това ми било път, истинска, да ви кажа, аксиома. А кой е този с вас?

— Един човек — отвърна Груздев.

Иван Иванич, дигнал яката на дебелия си ямурлук, размърда към Иля рунтавите си вежди и се извърна.

— А пък аз гоня пристана. Телеграма се получи. Мебел стил-фасон е пристигнала за Прохор Петрович — извика подир пътниците Иля Сохатих. — А нашият господар гуляе на соловарните!

— Какво? Гуляе ли? Ха-ха! Добре.

Село Гулкино пътниците наближиха рано привечер. Солниците на Громов бяха на една верста оттук, между две езера. Делник е, а от селото долитат песни, шум. Един пиян селяк лежи напреко на пътя. Пияна бабичка се влачи покрай оградата и си приказва сама. Минаха галоп телета, вирнали опашки. До пасището умира препилият водка старец-пастир. С пиянски гласове наведнъж пеят двадесет петли. Миризма на пърцуца се носи из въздуха, свири хармоника, недружен хор подема песен — и над всички тези звуци ехти нечий мощен бас.

— Ферапонт — досети се веднага на влизане в пияното селце Инокентий Филатич. — Отскорошен дякон, бивш ковач, приятел на Прохор Петрович. Стой, коларю!

На гребена на един полегато спускащ се към реката зелен бряг — голяма лодка за десет гребла. На кърмата, с цялото си безсрамие, съвсем гол — Прохор. Той е гулял цяла нощ, пиян е. Вратът му е як, раменете заоблени, но бялото тяло е почнало да загубва предишната си стройност, под кожата започват да се трупат тлъстинки на благополучието. Някаква дива разюзданост в жеста, в гласа, в погледа на пиянските подпухнали очи. Заобиколен от тълпа пияни моми, жени и шумно пълчище деца, той е в стихията си, като Посейдон, заобиколен от амфитрити[4]. Пет пари не дава за никого. Какво е хорската тълпа? Тя е продажна. За петак, за водка може да я отведе където иска, да я накара да пълзи на четири крака, да целува търговския му търбух. Нека посмее само да гъкне поробеното село, господарят ще плесне длани — и стареят, и стотникът ще откарат всички крави и коне на селяните срещу дълга им. Ала днес господарят е добър и пиян, тълпата също е пияна, тълпата безобразничи с господаря цял ден. Ех, горчиво, горчиво ти наше щастие!

Прохор се е изправил на кърмата като дъб, държи се здраво за кормилото.

— Господин атаман! — обажда се застаналият на носа дякон с червена риза и диплени шалвари. — А не се ли вижда нещо сред вълните?

— Не, нищо не се вижда — сериозно отвръща Прохор, като разглежда изпод длан простора на Угрюм-река и маха с ръка като капелмайстор.

Писклив хор от мъже и жени с ухкане, със свиркане дере въздуха:

Не се вижда-а-а нищо сред…

сред вълни-и-те!…

Само ло-о-одка се черне… се черне-е-е!…

— Тегли! Тегли! — командуват замяните, с оплюти бради десетник и стотник. Над петдесет полупияни жени и моми, запрегнали гърди в ремъците, влачат лодката по ливадата надолу, към водата. Пет пияни като пънове селяни усърдно подхващат лодката отзад, падат разбиват си зъбите.

— Карай по-живо, карай!… — ободрява ги Прохор. — На всеки по една жълтица!

Безсрамните жени поглеждат Прохор, побутват се една друга с лакти в ребрата, кискат се. Момите се срамуват да вдигнат глави, а поглеждат малко само така, под ръка, през пръсти. А колко им се ще да погледнат.

Лодката поскърцва, мъжете подръпват, жените се присмиват на голия Прохор. И лодката се спуска малко по малко надолу.

— Какво ще правиш, господарю, във водата? — викат жените.

— Ще се къпя с жените, с момите.

— Виж го ти какъв е лаком! Водицата е студена.

— С конячец и с вишновка ще я стоплим…

— Виж ти!… Пази да не ослепееш, като гледаш голите… Ще видиш, ще се оплачем на стопанката ти. Ще видиш, ще видиш…

— Стоп! — ревва дякон Ферапонт. Всички трепват, изправят гърбове. — Господин атаман!? — пита той. — А не се ли вижда нещо в лодчицата?

— Не, нищо не се вижда. — И Прохор пак махва с ръка като капелмайстор. Хорът пищи:

Само се платно белее… се беле-е-е!…

Иван Иванович стои изправен в цял ръст в бричката, очите му са като парчета лед на слънце: сълзи поканват от тях.

— Значи, това е Прохор, а?

Гласът му трепере, бръснатата му уста се криви.

— Да — отвръща му Инокентий Филатич. — Той същият.

— Тфу! — лети тежка храчка подир отдалечаващата се лодка с Посейдон. — Карай, коларю!

[1] Жан Батист Грьоз — прочут френски художник (1725–1805). ↑

[2] Близнаци, синове на Юпитер и Леда от гръцката митология. ↑

[3] Мистър Кук изопачава поговорката: „За чужди кравай уста не отваряй“. ↑

[4] Амфитрита — богиня на морето според гръцката митология. ↑

Шеста част

1

Бяха необикновени горещини. Тайгата е суха като барут. На върха на кулата „Отваряй си очите“ ден и нощ дежурят наблюдатели, из тайгата сноват с кончета стари селяни или инвалиди от производството — тяхна задача е да охраняват гората от пожари, те получават грошове и се наричат „огневаци“.

Тайгата пазеха от пожари огневаците; работническата маса, дето имаше много гориво и горчиво, раздухваха „подпалвачи“ — те нямаха повече сили да търпят угнетението на себеподобните си.

Впрочем организирането на протеста ставаше от само себе си, стихийно, както и горският пожар. В бараките, в чайните, в землянките почнаха да се появяват „разговорливци“-агитатори измежду своите по-отракани момчета, или от политическите заточеници, работещи в предприятията, а понякога просто довеяни от вятъра в полето хора: някой си Гришка Голован, някой си Петя Книжник — прелетни птици, без пристанище.

Наблъскат се по празник работниците в бараките, почнат да се присмиват с тъга на себе си, за житнетобитието си да умуват: там притеснение, тук притеснение.

— Ех, жалко, Гриша Голован го няма!

— Как да го няма! Здравейте, приятелчета, тук съм!… И един изпосталял, гръб — дъска, крака — върлини, жълтолик, с болнав вид човек излиза из тъмнината от задните нарове.

Работниците се смеят зарадвани, в надпревара стискат ръката на милия човек. „Вземи цигара“. „Вземи питка“, „Вземи чашка чай“, „Ей, жени, я сипнете малко млекце на другаря!“

Тук живеят земекопачи по строителството на пътищата.

Пият чай — кой отхапва от парченцето захар, кой го близва, кой само поглежда — точат се разговори, от които им е дошло до гуша, вайкания; от тях отдавна боли душата.

— Все пак Протасов, макар и да е добър, ама си е господар. Протасов ни подмами — и се спотаи. Какво да правим?

— Това се казва изчаквателна политика — гризе коравата питка с младите си, но изгнили в тайгата зъби Гриша Голован. — Това се казва — натрупване на сили. Какво, аз напълно одобрявам неговата политика. Докато няма работническа организация, докато няма запасен капитал, глупаво е да се вдига стачка. Вие предявявате искания пред господаря, а той ви показва пръст. Вие не отивате на работа, а той — пет пари не дава. Вие срещу него с пестници, а той срещу вас с топ, пушки, с камшици…

— Стой, стой, Голован! Посмали малко — обаждат се отведнъж запалените мъже и момци. — Ако ние не излезем на работа, той ще пукне след седмица, кучият му син… Ако пък дружно се заловим и съзнателно. Ще трябва стотици милиони неустойка да заплати на държавата. И държавата веднага ще го тикне в затвора!

— Ха, държавата! — И Гриша Голован запраща на пода омазнената си студентска фуражка със синя околижка. — А кой е, питам ви, държавата? Всички мошеници са събрани там, ето кой. Не, момчета, вие такова, онакова…

Известно време минава в пъхтящо мълчание. Триша Голован покашлюва в шепата си, пъха ръце в ръкавите на платнената си риза, нарочно се бави, сякаш опипва настроението на работниците, накрая настръхва зиморничаво и казва:

— Вие, момчета, живеете в условия на жесток произвол и насилие. Да започнем с договорите. Да не говорим вече за работното време, за мизерната заплата. Договорите са просто заробващи.

— Право си е, право си е! — напират към Гриша от всички страни. — Ние се пъхнахме тук като мишки в капан. Просто загазихме.

— А главната робия, момчета, ето в какво се състои — мъчи се да заглуши техните гласове агитаторът „разговорливец“. — Администрацията се задължава да изпраща на свои разноски до техните местожителства само онези работници, чийто срок за наемане е изтекъл. А ако уволняват работника за провинения, той трябва със свои средства да се добира до дома си. А я се опитай… Някои са на три, на пет хиляди версти оттук. Ето защо всички вие се боите да не останете без работа, без хляб в глухата тайга. И това наистина е страшно. Това е, казвам ви, главната робия. Това ви принуждава да се примирявате с всичко, да се подчинявате на всичко, да търпите всичко… Тю, проклет да бъде! Но почакайте, момчета! — И Гриша пламенно раздрусва юмруци, очите му горят, изскачат от орбитите. — Ще дойде време, момчета, когато ние… Впрочем… Хубаво, по-нататък… — За миг той се издигна нагоре като подхвърлен от някое момче гълъб, но сякаш зърнал виещ се орел, бързо кацна на земята. Бунтарската натура на агитатора винаги го подтикваше да призовава народа към политическа борба, към въстание. Но местният стачен комитет, който се спотайваше негласно в самото селище, предписваше тактиката на изключителна предпазливост: да не се допускат на събранията политически речи, забравилите се оратори да се смъкват за яките от бурето, борбата да се насочва постепенно в чисто икономически рамки, за да не се даде преждевременно повод на полицията за разгроми.

— Вие, момчета, би трябвало да си изберете отговорник на вашата барака — предлага Гриша.

Избират отговорник.

— А какво да правя? Разясни на събранието… — моли избраният Емелян Ложкин, як старец с грамаден нос.

— Слушайте, другари! — става Гриша Голован. — Отговорникът е неограничен господар в бараката. Той следи за реда: да няма пиянства, сбивания. При стачка отговорникът следи за дисциплината — работниците да не се шляят около чиновниците и да не шушукат с тях. После ние ще дадем инструкция… А сега, другари, да набележим представители — двама на сто работници. После те ще влязат в работническия комитет — ще ръководят стачката.

— Значи, ще има стачка?

Гриша Голован нахлупва студентската си фуражка до ушите, усмихва се и казва със заекване:

— Ще има.

А в друга барака действува Петя Книжник. Той е нещо като просяк, с кошничка за подаяния, а в пазвата си носи книжлета. С чиновниците, с полицията той е любезен и угодлив. На началството и през ум не му минава, че Петя е агитатор.

— Момчета! — обръща се той към работниците дърводелци. — Чужди уши няма ли? Не сте ли мислили за стачка? Говорил ли ви е някой?

Петя присяда, изтрива лице с ръкава на закърпената си риза: „Дайте малко водица“. Пие, оригва се сито, шарената му, като опашчица брадица трепере. „Та такива работи, момчета… За стачица туй… Бъдете готовички… Май че натам върви…“

Агитаторът започва да се рови в торбичката си, измъква три червенички брошурки.

— На, вземете ги и ги прочетете! Сред вас сигурно има грамотни? Полезно четиво. А сега, другари, да изберем отговорник на бараката и да набележим представители за работническия комитет…

Така тече времето. Като похапне и се наприказва, Петя се сбогува с всички и си отива.

А сред работниците от механическите заводи действува латвиецът Мартин. Той е четиридесетгодишен, четири години е прекарал в каторга. Върви както му е редът работата и сред дърварите и златотърсачите.

Имаше вече малки групички от по пет, по десет души. Групичките се разширяваха, растяха, поумняваха, постепенно се превръщаха в групи. В главите на тези избрани работници полека-лека укрепваше съзнанието за тяхното лично безсилие и за тяхната колективна мощ, понятието за класовата борба, омразата към експлоататорите.

На кулата „Отваряй си очите“ през нощта бди Константин Фарков. Прохор му има доверие като на себе си. Фарков е старец, но окото му е набито, нервите здрави, сънят няма власт над него.

Глуха нощ. Силен вятър. Кулата скърца, върхът й плавно се олюлява. Забил поглед в далечината. Константин Фарков бди зорко. Далечината е загадъчна дори и за кореняците от тайгата, тя е мрачна и тайнствена.

„Пожар“ — внезапно казва на себе си Фарков. Отначало, като пламнала клечка кибрит в тъмнината, светлина лизна очите, потрепера и угасна. „Привидяло ми се е“ — мисли Фарков. Но не. В далечината някой пак иска да запали. И не един, а двама, отведнъж две клечки и малко след това — трета. Фарков хвана светлинните на прицел с бинокъла. „Пожар“ — каза си той уверено, като съобразяваше какво да прави. Кибритените клечки не угасваха, светлинките притичваха, хващаха се една за друга, започваха весел танц. „Или е на двадесет версти, или на четиридесет, ако не и на сто. Не може да се разбере…“ Той задърпа въжето, погледна надолу, почака, пак задърпа.

— Ей!… Кого викаш?! — дочу се от преизподнята старчески глас.

— Федотич, ти ли си?

— Не, кравата е!… Че кой друг ще е?

— Тайгата гори, чуваш ли?

— Как да не чувам?… Да гръмна ли с топа, а?

— Защо… Звъни на господаря!

Федотич изпъшка, обърна се гърбом към вятъра, постоя мъничко по малка нужда и закуцука към своята стаичка.

— Алю, алю! Прохоре, ти ли си? Тайгата пламти!… Фарков направил видение, рече ми да кажа на тебе… — бълнуваше полусънен Федотич и покашлюваше в слушалката.

Прохор се разтрепера, изкрещя:

— Буди народа! Бий с топа!… Повече барут сипи!

— Знам… Друг учи… Да оставя ли слушалката, а? Алю! Алю!…

От гръмогласния рев на топа цялата кула се раздруса. Константин Фарков се олюля, седна, а десетината мечоци, които се давеха наблизо, изведнъж прекратиха битката, ревнаха, оставиха мечката и замятаха патрави крака кой накъде види.

Долетя на кон Прохор Петрович. Осемдесетметровата височина изкачи на един дъх. Беше два часът през нощта. Светлинките в далечината се разгаряха, ивицата на тичащите лумвания се разширяваше.

— Не е страшно — каза Прохор. — Далече е.

— Че е далече, далече е, но, виж, вятърът взе да духа насам, това е лошото… Впрочем, както си знаеш. Имотът е твой.

— Вятърът ще се промени — уверено както винаги отговори Прохор. — Отивам да спя. А ти пази.

Сутринта вятърът наистина утихна. Във всички предприятия работата вървеше както обикновено. Денят, изглежда, щеше да мине благополучно. Обаче привечер отново почна да подухва.

От кулата се вижда — гъсти кълба дим са надвиснали над пожарището, сякаш там, на хоризонта, хиляди цигани са насядали край огньове и пушат лулите си. Просторът все повече и повече се насищаше с мъгла. Небето губеше своята синина, потъмняваше. Захождащото слънце хвърляше върху земята зловеща с жълти отблясъци сянка. Вятърът стана остър, упорит. Силата му все нарастваше. Крилата на вятъра миришеха на горяло. Лениво поклащайки се, тайгата забуча с нестихващ шум. Лицето на природата се измени. Дърветата си шепнеха печално и загадъчно, птиците летяха на ята над кулата отвъд реката; в техния полет имаше объркване, смут.

Мъка гризеше и Прохор. Отиде на кулата.

Вятърът се усилваше, кулата скърцаше в сглобите си. Върхът й се люшкаше надясно-наляво — на Фарков му се виеше свят. Слънцето залезе сред дим. Сега окото не можеше да напипа вечерните, обикновено ярки звезди.

— Е, как е?

Фарков спря поглед върху играещите на хоризонта светлинки.

— Според мен, Прохор Петрович, трябва да се прави нещо.

— А какво? Окопи или друго?

— Окопите надали ще помогнат. Току-виж, се разиграе, дано не стане нужда насрещен пожар да се пуска.

— Как насрещен пожар? Не разбирам.

Фарков седна на пода и рече:

— Прилоша ми от клатенето — и почна да обяснява как се гасят горските пожари в тайгата.

— Пропуснеш ли време, от всичко можеш да се лишиш — говореше Фарков, като димеше с лулата си. — Помня как огън очисти едно голямо село и две селца. На триста версти пълзеше пламъкът.

— Хайде де?

— Хвани вяра. Може да се случи само по долни гащи да избягаш в реката, до гуша във водата да клечиш. Така е, братко, така.

Без да каже нито дума, Прохор си отиде в къщи. Телефонира на пристава и на Инокентий Филатич — и двамата отговориха неопределено: „дано“ и „да пази господ“. Съжали, че я няма Нина, няма го и Протасов, Отец Александър предложи да отслужи вечерня с молебен и акатист. Прохор се обърка, не знаеше какво да прави.

2

Първият, вторият и третият топовен изстрел разтърсиха тайгата и вдигнаха на крак всички работници.

Нощен, потаен час. На запад небето свети с трептящо сияние. Мрак. Вятърът с рев реше иглолистната гора, превива тайгата. В жилищата мъждукат светлини. По улиците — отнасяни от вятъра хорски гласове. Прохор препусна с коня към кулата, към своя летен кабинет. След него в кариер тичаше вълкът.

На всички страни, разсичайки нощта, от кулата летяха телефонни заповеди. Техният общ смисъл беше: „Да се изпратят в тайгата за борба с огъня триста секачи и копачи, да се прокара широка просека, да се копаят окопи“. Някои възразяваха плахо на Прохор. Смисълът на възраженията беше: „Да се изчака до разсъмване, сега в тайгата е тъмно, човек може да се заблуди; трябва да се организира прехраната, трябва да се ободрят работниците с водка, иначе работата няма да тръгне.“ Смисълът на отговора на Прохор беше: „Без възражения!“

Обърнаха се с призив. Намериха се доста желаещи: защо пък вместо тежката работа да не се поразходят из тайгата. От различни участъци, раздалечени на пет, десет, петнадесет версти, потеглиха неголеми групи хора пеша и на коне. Вървяха през тъмнината по пътища, по пътеки с викове, с песни, за да сплашат зверовете.

Прохор е на върха на кулата. Шапката му отхвръкна от главата, по лицето го мацна, подгонена от бурята, борова клонка; с шум летяха и се виеха като вихрушка сухи листа. Вятърът чорлеше косата му, развяваше дрехите, вмъкваше се в ръкавите и обливаше със студ зъзнещото тяло.

— Господин Протасов пристигна!… — избухна като ракета нечий глас от тъмното, отдолу.

— Кога?!

— Току-що!

В очите на Прохор се мярна колеблива радост, а тревогата в душата му взе да намалява.

Пожарът се разрастваше бързо. Изглеждаше да е на около двадесет и пет версти, но като пълзеше наляво, почна да застрашава новата мелница, двата дъскорезни завода и района на скелите, дето има планини от готови трупи. Тъмният килим на тайгата се виждаше като на длан. Огнената река се разливаше бавно в далечината. Обаче пръски от пламъка се прехвърляха от бурята далече напред; там избухваха нови огньове, а горящата лава скоро се стичаше към тях. Да, нужни са героични усилия, на стихията трябва да се противопостави стихия. И ако не утихне бурята, всичко ще стане на пепел, на дим.

Прохор затрака силно с токове надолу по стълбата. По брадата, по косата му са се закачили борови игли, боклук, един лист. В сърцето му кипи дяволска злоба срещу огъня, срещу нощта, срещу бурята. „По-бързо, по-бързо при Протасов…“

Долу скимтеше и дращеше по вратата вълкът. И се чуваше как блъска скалите и шуми Угрюм-река.

Слънцето се изкачи в зенита, изгаряше земята. През замрежения с дим въздух то приличаше на червеникавожълто кълбо, на разтопен, изстиващ метал. Хоризонтите изчезнаха, просторът се сви накуп, далечината се загуби. Дим. Реален живот съществуваше само наблизо: къщи, колиби, дървета, кокошки, лутащи се хора. Всичко, което беше настрана, бледнееше, посърваше, разтапяше се и колкото по-далече, толкова по-плътно се обвиваше в димната мъгла.

Светът стана тесен като стая.

Вредом наоколо, накъдето и да погледнеш от реалното островче на живота, накъдето и да хвърлиш камък — погледът и камъкът ще паднат в оградилата те от всички страни синя приказка. И ти се чини — духне ли по-силно вятърът, приказката тутакси ще отплува в нищото, ще остане само голото островче на реалността и ти върху него.

Но вятърът стихна. Вятърът си свърши работата, раздуха пожара и умря. Навред цари няма неподвижност. Клоните на брезите увиснаха, на спокойния връх на кедъра катеричка гризеше орехи, черупките падаха отвесно. Мушици се въртяха на гъст вертикален стълб, който се губеше в небето. Вълните на Угрюм-река улегнаха. С една дума, в природата настъпи тишина и покой.

Обаче над пожарището се раждаха потоци от неговите собствени нажежени вихри. Те избухваха и клокочеха, постепенно събуждаха заспалия въздух, разлюляваха го, въвличаха го в своите кръговрати. Чудно беше да гледа човек от купата как в този безветрен, тих ден над пожарището бушуват вихрите, как все по-широко и по-неспирно се разпростира огънят.

За всеки човек от тайгата сега бе ясно, че пожарът няма да угасне. Разбираше това и Прохор. Ще минат ден-два и морето от пламъци, след като унищожи всичко по пътя си — къщи, заводи, мелници, — с волен полет ще се прехвърли през реката, за да занесе и там своя всепоглъщащ жар-пожар.

Прохор бърза в кантората.

— Андрей Андреич! На всяка цена трябва незабавно да се пратят всички работници в тайгата. Там прокарват просека само триста души… А трябва всички…

Протасов забавя отговора си. Прохор вижда вълнението на своя главен управител и не го разбира веднага.

— Чухте ли?

— Чух. — И падналото пенсне на Протасов танцува на шнурчето.

Денят е свършен. В синкавия въздух работниците се разотиват от предприятията по домовете си. Стражари препускат на коне от барака на барака, от единия край до другия, свикват работниците веднага да се съберат пред кантората заедно с жените си, с по-големите си деца.

— Защо?

— Пожара да гасите…

В бараките, в землянките, на обектите, в бордеите загълча вдигнатият на крак народ. Викаха един през друг, че няма да отидат да гасят; нека господарят да им се поклони, да ги зачете, а ако не, ще му покажат среден пръст. Отговорниците по бараки и представителите на работниците призоваваха кресльовците към ред, предлагаха да се обсъди работата сериозно.

В кабинета на кулата към Прохор летяха от различни места донесения по телефона: „Народът е уморен, народът иска почивка, народът не желае да отиде в тайгата“. Прохор ту свирепееше, ту падаше духом.

Протасов обикаля на кон бараките. Работниците го посрещат с викове „ура“, вдигат неясна глъчка. Протасов не може да ги разбере — нека се изкажат отделни представители. Представителите издигат редица искания. Протасов обещава да поговори настойчиво с господаря и моли работниците да работят старателно, ако Громов се съгласи на отстъпки. Масата надава бурни викове.

— Това е вече друго нещо! Всеки ще работи за петима… Живота си ще дадем!… Та мигар не разбираме ли?…

— Тогава, момчета, събирайте се полека-лека към кантората… Триони, брадви… — и Протасов препусна по-нататък.

Така във втората, в петата, в десетата барака. В отдалечените места в същия дух работят техникът Матвеев, учителят Трубин и няколко „политици“.

На обектите „Достан“ и „Нови“ положението е пообъркано. „Скакалци“, златотърсачи, сган — всички тия люде от кол и въже, прошарени с тайно живеещи сред тях хищници-главорези, бяха крайно своеволни. С тази отчаяна паплач можеше да се справи само страшилището на работниците — Фома Григориевич Ездаков. Но той е заедно с пристава и с Фарков трети ден в тайгата.

— Дай ни да се разправим с Ездаков, тая мръсна душа, мамка му!… — ревяха злобно златотърсачите. — Докато не го натъпчем с токове в земята, няма да отидем. Така да кажете на господаря, дано му се скапят джигерът, краката, устата!

3

А в това време вече се смрачаваше, наближаваше нощта. Прииждаше и ширналото се море от пламъци.

Зловещ страх застина в очите на Прохор. Времето безспирно лети. Нужен е дружен съкрушителен удар, за да се откъсне главата на стихията, но той е безсилен да мръдне работниците от място.

В кабинета си Прохор е като лъв в клетка, удря с пестници по масата, крещи на Протасов като на момче. Протасов е стиснал устни, напрегнал се е цял, в очите му светят подигравателни огънчета: той знае, че картата на Прохор е бита, че яростта му означава безсилие, че работниците удържат победа.

— А това що е?! — кипва Прохор и бесният му поглед препуска по редовете на подадения му от Протасов лист хартия. В своята ярост Прохор Петрович разкъсва писмените искания на работниците и парченцата хартия летят като пеперуди от кулата надолу.

— По дяволите, по дяволите! Да вървят на майната си!… Гадове, мръсници! Искат да използват безизходното положение… Къде им е на тия безроги говеда съвестта, къде им е богът?! Това са ваши номера, Протасов!

— Исканията на работниците са законни. Те произтичат от договора — казва Протасов, като едва се усмихва с ъгълчетата на устата си. — Сега не е време да се разсъждава.

— Млъкнете, Протасов…

— Сутринта, най-късно — утре вечерта вие можете да останете без нищо.

— Млъкнете!

— Успокойте се!… — И Протасов впи искрящи зеници в изкривеното в гримаса лице на господаря си. — Успокойте се, Прохор Петрович. Преценете трезво положението. Всички хора трябва незабавно да се пратят на работа. Със своето появяване и ругатните си вие само ще налеете масло в огъня. Работниците ще се разбягат. И пожарът ще помете всичко. Аз съм началник на всички работи. Аз отговарям пред своята съвест за опазване на делото. Вложил съм в него много сили. Аз искам от вас през главите на работниците да се отнесете благосклонно към техните молби. Кажете — да. С това ще бъде спасено вашето дело, вашето семейство и вие самият.

Прохор стискаше и отпускаше пестници. В очите му, в движенията на веждите, в сложната игра на мускулите на лицето имаше алчност, страх, припламвания на потиснато величие.

Протасов отри изпотеното си бяло чело, което рязко контрастира с пролетния загар по бузите.

— Прохор Петрович, аз ценя във вас ума, смелостта, умението ви да обуздаете своята съдба…

— Чувате ли, Протасов, как реват тези мерзавци… там, пред кантората?! Вие сте ги…

— Да, те са хиляди… Те чакат вашия отговор. Настроени са мирно. И само една ваша дума може да ги успокои.

— Знам аз тази дума! Тази дума няма да бъде произнесена…

— Вашата дума може да извика у тях взрив от ентусиазъм.

— А-ха! Вие искате да ме оставите без гащи, Протасов?

— Не. Аз искам да ви спася.

Прохор на един дъх допи направо от шишето коняка и хвърли бутилката през прозореца, в небесното сияние, което раздрусваше въздуха.

— Ами ако пожарът сам си угасне?… Сигурен ли сте, че той ще дойде насам?

— Сигурен съм — рече Протасов. — И вие сте сигурен в това повече от мен. Излиза вятър. Цял месец имаше знойни дни. И така, чакам. — Цял треперещ, Прохор пъхна в джоба си два броунинга, свирна на вълка, нахлупи фуражката.

— Къде са казаците, къде е приставът?… Аз ще ги разстрелям тях, тези мерзавци, тези бунтари! А революционерчетата ще обеся на боровете…

— Вие не сте генерал-губернатор… Вашите думи са безумно бръщолевене.

— Какво?! — Прохор с такава сила трасна с пестник по масата, че вълкът, който въртеше опашка, веднага приклекна, а Протасов трепна и отстъпи една крачка.

— Да вървим!

— Няма да ви пусна.

— Как? Вие? Мен?!

— Ще направите глупости. Ще ви разкъсат на парчета.

— Протасов! Пазете се от мен, Протасов… Вие искате да вдигнете революция ли?…

— Искам от вас справедливост в името на вашето спасение…

— Вие сте коварен човек… Вие… Пуснете ме!

— Не… Не мога да ви пусна.

Лицето на Прохор се наля с кръв.

— Махни се от пътя ми! Ще те смачкам! — И Прохор се спусна към Протасов, вълкът изтрака зъби, заръмжа. Протасов бръкна в джоба си за револвера, Прохор изтрезня, спря се.

— Вратата на кулата е заключена — рече Протасов, като поглеждаше настръхналия вълк. — Ключът е у мен!

— Аха, в плен ли съм? Добре…

Прохор грабна телефона, закрещя в слушалката:

— Приставът! Приставът да дойде! Филка Шкворен да дойде! Казаците да дойдат!

— Приставът е на петдесет версти. На казаците не сте вие командир.

Прохор хвърли слушалката, падна в креслото и цял се затресе.

— Андрей Андреич, Протасов… Какво правите с мен?

— Дадох дума на Нина Яковлевна да ви пазя от всичко. Не мога да рискувам вашия живот. Повтарям, работниците могат да разкъсат своя господар.

Настъпи мълчание. Прохор дишаше шумно. Душеше го кипящият в него, но скован в тази минута живот. Вълкът лижеше безсилно увисналите ръце на господаря си. В разделените на две мисли на Прохор прелетява буйна тройка, звънят звънчета. В колата — Нина и Протасов. Лицето на Нина е щастливо, светло. Тя се усмихва на Протасов и казва: „Обичам ви“.

Остра болка резна сърцето на Прохор. През прозореца се виждаше как трепти нажеженото небе, тревожно вика Фарков:

— Прохор Петрович! Прохор!… Ей… Отвори!…

Прохор скочи към прозореца. Конят на Фарков е потънал в пяна. Протасов бърза долу да пусне Фарков. И ето и тримата са на върха на кулата. Страхотното зрелище потресе Протасов и Прохор. През бинокъла пожарът се виждаше съвсем близко. И вече нямаше спасение.

— По-бързо, Прохор Петрович, по-бързо…

Прохор изхълца и се спусна бегом по стълбата:

— Ето какво направи ти, Протасов…

Той препусна с коня си. След него Протасов и Фарков. Хиляди работници седяха край огньовете, задръстили целия площад.

— Момчета! Милички! Деца! — извика Прохор с пресеклив глас. — Спасявайте моето и вашето… Всичко, което искахте от мен чрез вашия началник Протасов, обещавам да изпълня.

Като крилат змей прелиташе той от една група към втора, към трета. Лицето му беше бяло като платно, черната му брада трепереше.

— Момчета-а-а!… На работа-а-а. Живо-о-о!… — викаше от коня Протасов, като летеше от единия до другия край на площада.

— Ура-а-а!… Ура-а-а!…

И над четири хиляди души с жените, с децата като лава нахлуха в тайгата.

Като видя втурналия се, потискан от него, но желаещ да го спаси народ, Прохор заплака радостно с омекнала душа. Конят понесе него, зашеметения, след народа.

Дякон Ферапонт, яхнал своята рошава кобилка, с димящата си циганска лула бързо се шмугна от един облак дим в друг.

Покрай Прохор минаваха още много конни и пеши, мъже и жени, мяркаха се фенери, думи, думички, но Прохор нищо не виждаше, нищо не чуваше.

След три часа бързоногите пешеходци излязоха на просеката на Фарков, а след четири — пристигнаха и останалите. Нощта още не беше свършила, но пламъците тук бяха по-силни; те даваха трепетна, невярна светлина.

Резиденцията остана на около дванадесет версти, но и оттук до пожара имаше още три версти. Значи, опасността е далече. И всичко заради тази осемдесетметрова кула „Отваряй си очите“: от нея пожарът изглеждаше на една педя, близко, а всъщност — на петнадесет версти от кулата. Настроението на Прохор внезапно се промени. Той искаше да наругае Фарков, че така глупаво го изплаши, искаше да се скара с Протасов и почна да се кълне мислено, че като жена се беше поддал на паниката, че така глупаво се изложи пред работниците. Да, Протасов наистина е коварен човек.

— Моята просека е широка двайсетина метра, а някъде и повече — стоеше изгърбен пред Прохор старецът Фарков. — Просеката е прокарана на около пет версти, погледни накъде! Разбра ли? Сегинка пък, на около двайсет версти трябва да се гони просеката ей натуканка, в другата страна… Разбра ли? А като просечем, тогиз наш огън от просеката ще запалим, насреща на пожарището. Ето това се и вика насрещен пожар. Разбра ли? А като се сберат един с друг двата пожара, нашият и божият, ето ти, значи, и края им… Разбра ли? Повече няма какво и да гори… Значи, върви спокойно да спиш.

Капнали от убийствения път, но окрилени от неочакваното обещание на господаря, хората забравиха умората. На много версти наоколо тайгата ехтеше от весели песни, викове, съскане на триони и удари на брадви. Като пукаха, шушнеха с клоните си, стотици дървета се поваляха с грохот. Нито подканяния, нито хокания. Опиянен от работа народът се отпусна, настърви се, отдаде на мускулите си целия запас от кръв и мъжество; всеки работеше за четирима. Значи, не четири хиляди, а десет, двадесет хиляди влязоха в схватка със стихията, жертвуваха живота си заради Прохор.

А в това време Прохор помрачня, духът на алчността отново почна да завладява сърцето му. Готов беше да срине излъгалата го кула, да обеси на някое дърво стареца Фарков.

„Глупак съм аз, глупак… Жена… Мухльо“.

Но небето трептеше, искри излитаха над пожарището и пламъчето на неизстиналата, току-що преживяна голяма радост все още блещукаше в тъмната душа на Прохор.

„Не, не, много право. Иначе всичко можеше да погине…“

Дякон Ферапонт и Филка Шкворен поваляха тайгата като зверове. Дяконът е с брезентови гащи, с високи ботуши, захвърлил е някъде расото и го е забравил.

Почна да се развиделява. Просеката растеше. По дължината й нареждаха купища сухи клони. Вятърът във върхарите се засилваше.

— Време е да запалим! — викна отдалече Фарков на Прохор.

На разстояние от двадесетина версти загърмяха условните изстрели, работниците се спуснаха с викове „ура“ към струпаните сухи клони и бурната ивица на огъня пламна по цялата линия. Долу веднага се роди вятър. Огънят започна да навлиза навътре в тайгата. Хилядите огневаци пазеха зорко да не пълзи към просеката.

Тайгата още не беше успяла да отърси от миглите си своя тъмен сън. Тя се пробуждаше бавно, прозяваше се, протягаше се, пъхаше ръце-клони в короните на своите зелени коси, изпъшкваше. Ала ето че огънят опари петите й. Тайгата изведнъж разтвори широко очи, ахна, разкърши рамене. Боровете пламваха и като че изведнъж си слагаха златни перуки. Огънят танцуваше с шум, с бой на барабани, с оглушителните взривове на цепещите се на две дървета. Гъсти черни кълба дим се извиха над пожарището. Непоносимата горещина лъхна учудените тълпи работници, застанали на просеката. Осветените им от пламъците лица са потни, уморени, в очите им се чете трепет пред невижданата картина. Несвързани разговори:

— При нас загина Панкратиев.

— При нас едно дърво притисна наведнъж двамина. Матрьона с момчето й.

— Извлякоха един мъртъв старец, дърво го смазало. Кой е, не се знае. Топъл беше още.

Пожарът настъпваше от просеката навътре — срещу главното пожарище.

4

Господарят е вече на върха на кулата. С него са Инокентий Филатич, отец Александър и мистър Кук. От кулата се вижда как двата пожара, двете огнени стихии, извисили се към небесата, мълчаливо шествуват една срещу друга. Силата на двойния пожар всмукваше като мощно бутало въздуха, раздрусваше атмосферата на десетки версти: духаше вятър, кулата леко поскърцваше.

— До голям степен необикновен зрелищ — цъкаше с устни мистър Кук. — Това, това е твърде грандиозно… Колосал!

— Вие бяхте ли там? — процеди през зъби Прохор.

— О не, о не… Аз не съм герой на подобни приключения. Аз съзер… как се казваше?… Съзерцател. Така ли? — И големите уши на мистър Кук замърдаха от напрегната мисъл. — Не, вие обърнете внимание, господа… Какви две сили. И колко милиарда калории топлина отива мнього напразно…

— Да, напразно… — промърмори Прохор.

— Ужас, ужас — размърда прегърбените си рамене свещеникът.

— Фено-ме-нално… Колосал, колосал!… О! — мистър Кук заби пръст в небето и звучно млясна, като гастроном пред цвъркащи в сметана шампиньони. — Но защо е такъв съвсем глюпав рюска пословиц: „Не гаси огън?“

— „Не си играй с огъня“ — поправи го отец Александър, усмихвайки се снизходително.

През мътната, все още надвиснала във въздуха димна пелена долитаха отнякъде тътнежи на гръмотевица.

— А, май че на дъждец намирисва — поглади бялата си брада Инокентий Филатич.

— Шт! Пророк… — шътна му сърдито Прохор, който разглеждаше пожарището през бинокъла.

Но през стъклата, като в огледало, пожарът изглеждаше студен, мъртъв. Ала в действителност съвсем не беше така.

Тясната ивица на тайгата между огнените лави — стихийна и изкуствена — все повече и повече се стесняваше. Двата огромни пламтящи потока вървяха един срещу друг. Всички живи твари в тази ивица — тичащи, летящи, пълзящи — изпадаха в ужас: накъде да се пълзи, накъде да се бяга?

Стада зверове, последни неотлетели птици, лъкатушни обръчи на хлъзгави влечуги — цялата тази твар е обречена трагично на изгаряне.

В още незасегнатата ивица, дълга около двадесет версти и широка не повече от верста, е като в пъкъл: въздухът бързо се нажежаваше и ясно се чуваше тътнещото боботене на пожара, свиренето на вихрите, взривовете, стонът на обидената земя. А червеното небе, готово да смаже тайгата, се тресеше.

От звуците, от дима, от вида на небесата зверовете се побъркваха. Загубили в смъртен страх инстинкт, нюх, зрение, замаяните твари се мятаха страхотно на всичка страни. С летящи, невиждани скокове зверовете се втурваха надясно, наляво, но навсякъде беше пек, дим, огън. И ето, вирнали опашки, изплезили езици, зверовете се носеха покрай линията на огъня. Но и там няма изход: огньовете се сливаха. Зверовете обезумяха. Очите им са кръвясали, устата са озъбени диво, в жълта пяна. Зверовете мълчаливо се изправяха на задните си крака, забиваха зъби в гърлата си, хъркаха, падаха. Силните разкъсваха слабите, в безумие гризеха самите себе си, потъваха в кръв, козината на живите им още кожи пращеше от жарта.

Мъничка катеричка, с очички-бисерчета, с рунтава опашка. Стърчи на върха на едно високо дърво, надясно и наляво е огън. А катеричката пет пари не дава: нали това е игра. За да прогони силния си страх, катеричката играе на безгрижност. Помириса една шишарка и — с лапички, към муцунката си. Надясно огън, наляво огън. „Не е страшно, не е страшно — бълнува безумната катеричка, — това е сън, сън, сън“. „Стра-а-ашно!“ — грачи, свит до стъблото под един гъст кедров клон, столетен, с прошарени пера гарван; ключицата му е пречупена, крилото му виси. Изплашената катеричка се спуска веднага с главата надолу по стъблото към земята. Но земята гори. И ужасена лети към върха. Нагоре-надолу, нагоре-надолу — все по-бързо и по-бързо лети катеричката. Но изведнъж загубва съзнание, като топка пада в пламъците. Пуф и — край.

Мечка удря мечето си по главата с дебел клон, черепът на малкото мече се пукна, пръсна се. Стара мечка, стръвница, след като удуши друга мечка, разкъртва с дяволска сила пънове, камъни, вмъква се в бърлогата, диша тежко, от езика и капе слюнка, въргаля се като пияна върху дебел пласт гъмжащи в бърлогата плъзгави влечуги. Натикала ги е горещината. Смачканите влечуги съскат на умиране, хапят смъртоносно мечката, а мечката реве от болка, търкаля се от една страна на друга, ръмжи, стене като човек. Дим, огън нахлу като ураган в бърлогата и — смърт.

Смърт на всички, смърт на всяка твар, гадина, мечка, птица, дори на мъдрия бухал — смърт. Смърт на безсмъртния мъдър гарван. На всяко дърво, на всяка тревица, на въздуха, на дъха, на мириса, на тлението — смърт!

… Двете стени от пламъци, по сто версти всяка, вървят една срещу друга в атака, в атака, в атака!… Горе вият ураганни смерчове от нажежен въздух. Орли и орлета, спасявайки се със закъснение от смъртта, излитаха във висините като вертикален винт, удряха се в сводовете на нажежаването, падаха като горящи шапки, тупваха на земята като въглени. Температура — хиляда градуса, сила на бурята — дванадесет бала, а може би и сто…

Двете стени на пламъците започнаха да затварят сводовете със сини, жълти и червени лумвания една срещу друга. И ето сводовете се затвориха по цялата дължина. Страшно боботене прокънтя над тайгата, земята затрепера и небесата се разтърсиха. Като че хиляди еднокраки федотичевци даваха залп след залп от всички топове в света.

— Край, край… — казаха на кулата, въздъхнаха. Всеки го каза по своему и всеки въздъхна по своему.

— Край — казаха и работниците долу. Като прибраха от тайгата убитите, те се върнаха в къщи.

На стотици версти наоколо пожарът беше оградил със стената на опустошеното пространство всички предприятия на Прохор Петрович, като бе турил край на огъня. Прохор бе спасен.

Пожарът-разрушител щеше да догаря цяла седмица и още цяла седмица въздухът щеше да бъде отровен от дима. Но през нощта рукна проливен дъжд с гръмотевици, който с несъкрушимата си мощ за един час погреба в земята и дим, и огън. Не остана ни въгленче, ни главничка.

— Дождевное лияние — забеляза високопарно отец Александър.

Облакът бързо отмина. Всички краища на небето светнаха.

— Проклет!… Анатема!… — викаше злобно Прохор подир отминаващия облак. — Къде беше, дявол да те вземе, по-рано?!

Ала облакът не отмина съвсем, неговият тежък мрак остана завинаги на лицето на Прохор Громов, вмъкна се в зениците му, пропи с незаличимо униние цялата му душа.

… И ако зазвучи една струна, другите, включени в акорда струни, веднага ще й отговорят. Такъв е законът на детонацията. Кети седя в къщи сама със своята тъга цяла нощ.

Изпитите свършиха, училището е затворено, пролетта не чака, бурята разреди въздуха. А в душата, както и по-рано, е същата ипохондрия, дим, замаяност.

Нощ. Електрическата светлина е смекчена с червен тюл. Поради това в стаята има леко сияние. Едва доловимо блестят позлатените рамки на картините.

Непобутнатото легло е печално, самотно. Канарчето в клетката разтърси перца, раздвижи се, отвори бисерното си оченце към Кети.

— Здравей, момиче — изчурулика то, но Кети не го чу. Канарчето притвори своето бисерно оченце.

Кети посоли парченце черен хляб, помириса го, изпи чашка зубровка, отвори широко очи, наведе малко глава, вслушваше се как отмалява от просмукващото се в кръвта питие. Подъвка солената коричка, пак си наля и пи.

Кети беше погрозняла: около очите й се появиха бръчки, устните и станаха неизразителни, отпуснаха се. Крадешком, тайно тя пие отдавна. Нито мастилото, нито хартията, нито баща й знаят за това. Не знае никой. Но отпечатъците на всеки миг ясно се натрупват в собственото й сърце и някъде в сферите на етера. Невроза на сърцето, разклатени нерви, анемична кожа — така каза лекарят.

— Вие трябва да се ободрите, госпожице — рече той. „А как?“ Лекарят се усмихна, поклати брада и с вулгарна гримаса разпери ръце.

Кети пие петата чашка и помирисва коричката. Имаше ли смисъл да ходи с него из пушека, в тайгата, да се усамотяват. „Глупак! Невменяем“. Вярно, целуна я, но как?… Така се прощават с мъртвец. И поне да бе загатнал за любов, за женитба, поне един признак на страст. Да бе я грабнал, да бе я повалил на земята, да бе направил опит да мърсува! Тя, разбира се, би му зашлевила шамар. „Но той е мъж! Пън. Мечтае за Нина. Диване. Той е сто пъти по-лош от Ферапонт! Чужбински изрод!“

Мистър Кук лежи на кревата си. Той зверски хълца. Иван му подава чаша вода и казва:

— Това ще рече, че някой ви споменава, господарю. Пък вие ей тоя пръст дигнете към небето и повтаряйте: хълцукане, хълцукане, иди при Федот, а от Федот при Якова, от Якова на всякого… и ще мине отведнъж.

Кети пие шестата чашка, плюе, закрива лице с белите си длани, тихо се киска. През пръстите й текат сълзи. Кети изважда от косата си гребенчетата и фуркетите, хвърля ги на пода, отпуска глава на масата. Остро, пронизващо душата хлипане. Канарчето разтърсва жълтото си телце и пак отваря, дремейки, бисерното си оченце. Дрямка в розово сияние. Светлината на лампата е полузакрита с воал.

… Ръката още веднъж се протяга към днешното писмо. Редовете, написани от милата са приятни пред сън както молитвата за монаха. Протасов бързо намира тези редове.

„Андрей! Страх ме е дори да си помисля, но, струва ми се… аз те обичам…“

Сърцето на Протасов трепери и сигурно там някъде трепери и сърцето на Нина.

Дяконът се върна в къщи без расо. Манечка го гризе немилостиво. Дяконът се преструва, че слуша внимателно, но мисли за друго: за онази снежна нощ с Кети. И присмехулно тъгува: да беше загубил расото си преди този случай… Ех, глупак, зяпльо!

— Манечка!… Наумил съм си да се разпопя… — говори унесено той.

— Какво? Какво? Я спи там.

Дяконът мърка нещо и скоро юнашки захърква.

5

Задраскаха от списъка на живите убитите дървари, съставиха акт. Свършили работата си, работниците се чувствуваха герои. Търпеливо почнаха да чакат изпълнението на господарските обещания.

След проливния дъжд с гръмотевицата дойдоха студове. Изстина вътрешно и Прохор Громов. Ръмеше ситен дъжд, багрите на природата помрачняха. Мрачнееше и Прохор Громов. Но все пак неунищожимият дух на алчността му подсказа начин да извлече полза и от нещастието.

Говореха в кабинета на четири очи, тайно:

— Ето ти адресите на кредиторите ми, адресите на заводите и фирмите. Утре на разсъмване тръгвай за Питер. Ще намериш нужните хора. Съобщения в два-три вестника. И — по двадесет и пет копейки за рубла. Разбра ли?

— Разбрах. Туй е вече чисто търговско!… — И Инокентий Филатич показа в широка усмивка белите си изкуствени зъби. — Самият аз два пъти така съм правил.

— Засега ето ти чек за двадесет и пет хиляди. На търговците, ако успеем, също ще пратя чекове. Но да помниш! — И Прохор сърдито му се закани с пръст: — Да не вземеш пак да захапваш носове, да не влезнеш в затвора. Изобщо, дръж се като делови човек…

— Как може! — замаха с ръце старецът. — Такава задача, пък аз да… Давам тежка търговска дума… Целувам иконата на Христа! — Старецът набързо покри с носната си кърпа седалката на плюшения стол стъпи на кърпата с калните си ботуши и набожно целуна иконата.

Прохор заповяда заплатите на работниците да се изплатят не с талони, а с пари. Кантората изплати на хората сто хиляди.

Забогателият народ рукна да обогатява частните търговци: те имат всичко и всичко е много по-евтино. На следния ден, по заповед на Прохор, приставът затвори всички частни дюкяни, а своите довчерашни приятели и другари по маса, търговците, започна да изселва извън територията на предприятието. Онези, които упорствуваха, ги затваряха в ареста.

Работниците разбираха, че макар и да е задоволено едно от техните искания, Громов отново ги подкарва към своите магазини, иска да върне в джоба си дадените от кантората пари. Плъзнаха шушукания, сърдито очакване какво ще стане по-нататък.

А по-нататък настъпи неизбежният низ от събития, в чийто кръг своеволно се включваше Прохор Петрович Громов.

Всъщност неопитното око можеше да отмине равнодушно тези събития — до такава степен те, взети поотделно, бяха незначителни и естествени. При обикновено съзерцание тези събития като че възникваха случайно, а всъщност — железният закон на борбата на две враждуващи сили ги нанизваше на общата нишка на неизбежността. А като ги нанижеше… Впрочем, да предоставим всичко на времето.

Склонни сме да твърдим, че целият живот, всички плоскости на живота на Прохор Громов са създадени от него самия и съвсем не са случайни. И постъпките на всички персонажи от Нина до Шкворен, до вълка, които са свързали съдбата си с Прохор Громов, са продиктувани пак от него, тоест от Прохор Громов. Вярваме в това, защото целият свят е от причини и следствия.

Така Ана Инокентиевна, дебелата вдовица, се съгласи да стане жена на Иван Иванович Прохоров, човек в напреднала възраст. Ето го първото следствие, а Прохор Петрович е причината. Прохор си поигра с нея, разпали сърцето й, обиди я. И ето го женското отмъщение: „Тъй ти се пада, макар и за старец, но ще се омъжа, напук ще се омъжа, на̀!“ Омръзна й всичко, поиска й се да смени декорацията, за да започне нов спектакъл от своя живот. Тя май нямаше да се омъжи, но баща й настоя: „Непременно се омъжи. На Иван Иванич трябва да се угажда. А защо — в скоро време сама ще разбереш.“

Иван Иванич не пожела да се венчае при отец Александър: без излишен шум. Замина за село Медведево. И ако не беше умряла Анфиса, той нямаше да плаче горчиво до нейния надгробен кръст, а може би щеше да се ожени за нея. И ако Прохор не беше пожелал да изпратят баща му в лудницата — Иван Иванич нямаше да прави маскарад: той щеше да бъде не Иван Иванич, а както винаги — Пьотр Данилич Громов. И ако Пьотр Данилич не беше по неволя Иван Иванич — неговата жена Ана Инокентиевна Громова, научила едва на втория ден след сватбата кой е нейният мъж, нямаше да ридае горчиво, нямаше да удря главата си о стената и потресена от греха на кръвосмешението, нямаше да се провиква като луда: „Какъв срам ме сполетя, какъв срам!“ Бременна от сина на новия си мъж, тя изпадна в пълен душевен мрак; нямаше изход — тя почна да мисли за бесило.

Иначе не можеше и да бъде. Защото Пьотр Данилич, развратник и пияница, роди нашия Прохор, пък дядо Данила, разбойникът, роди Пьотр Данилич.

Ябълката, клонът и дървото — всички са от един корен, от една земя, напоена с човешка кръв.

Неотвратимата закономерност на тази връзка между причини и следствия се проявяваше и там, у Прохор.

Пристигна назначеният в предприятията на Громов жандармски ротмистър Карл Карлович фон Пфефер. С него един унтерофицер Поползаев в помощ на жандармите Пряткин-Оглядкин. Освен това и една рота войници „за поддържане, ако стане нужда, със силата на оръжието спокойствието и реда“. В ротата има двама офицери: възрастният без мустаци шишко Усачев и младият, с големи запорожски мустаци, Игор Борзятников.

Той вероятно ще стане съпруг на Кети. Поне такъв е замисълът на автора. Но какво ще стане в живота — авторът не знае: може Кети да се побърка, може мистър Кук, заедно с лакея Иван и Филка Шкворен, да открадне Кети от самата сватба и да я отнесе в оня свят, в Новия свят, в Съединените американски щати. А може да се случи и така, че Кети да се отрови.

— Ах, какво нещастие, ах, какво нещастие! — възклицаваше с престорен глас Парчевски и съчувствено клатеше глава. — Вие, миличък Инокентий Филатич, поскучайте, аз ей сега ще го напиша. Разбрах всичко от вашите думи. Ще пийнете ли едно коняче или водчица?

— Нито капка… Не пия — разтърси брада енергичният старец. — Лимонадка може.

— Ето ви боржом[1]. — Владислав Викентиевич настани удобно полезния гост до масичката пред канапето, а той седна до бюрото и допря молив до бялото си чело, събирайки мислите си.

— И механическият завод ли изгоря?

— И механическият завод май че изгоря.

— Ами новата къща на Прохор Петрович, дъскорезниците, мелницата?

— И новата къща май че изгоря, и мелницата май че изгоря, а старата дъскорезница изгоря до шушка, и траверсите и дъските… Ох, ох!… Страшни загуби! — Старецът се просълзи и изтри очи с кърпата си.

Изведнъж Владислав Викентиевич се усмихна сатанински и си каза: „Аха!“ Моливът с лека дъга скокна от челото върху бялото поле на хартията. Гонейки се един друг, редовете се нижеха бързо. Цял час старецът разглежда интересни албуми с голи момичета. Статията е завършена. Парчевски сияеше. Той ще я размножи и още днес ще я даде във вестниците. Той има навсякъде връзки. Ненапразно е племенник на губернатора. По протекцията на вуйчо си той служеше сега в Министерството на пътните съобщения.

Старецът изслуша с цъкане статията внимателно. В статията се говореше за стихийно бедствие, за невиждан пожар в тайгата, който „май че“ унищожил всички предприятия на милионера П. П. Громов. Повечето от предприятията не са били застраховани. Фирмата „май че“ е пред крах.

Статията бе написана майсторски, убедително, подкрепена с надути цифри: правеше впечатление на кореспонденция от самото място. И беше подписана: „Очевидец от тайгата“.

— Много хубаво… Гръмко!… — цъкна с език старецът.

— Аз тия работи… Какво толкоз… — похвали се Парчевски и лицето му сякаш се раздели на две: пълните му устни и бузи се усмихваха: „Мен, санким, няма да ме преметнеш, отдавна разбрах всичко“; а очите бяха сериозни, настойчиви, сякаш искаха да кажат: „Давай парата“.

— Сегинка въпросът стои така — рече старецът, доловил полуявните помисли на Парчевски, като потриваше ръце. — Трябва да се съберат всички кредитори на чаша чай, да откъснем нещо от рублата. Вие, скъпи мой Владислав Викентиевич, трябва да помогнете на мен, стареца. Поговорете с този-онзи лично, особено ако може със заводите. От икономисаното ще получите едно процентче. Освен това Прохор Петрович никога няма да ви забрави.

— На каква сума ще бъде сделката?

— Предполагам, тъй, не по-малко от половин милионче…

— Тогава процентът е малък. Три процента.

— Какво думате!… Петнадесет хиляди?! Високо искате да хвърчите.

— Рискът… За такова нещо май че и в дранголника може да се отиде. А впрочем… Нека се уповаваме на това „май че“.

— На това „май че“? Да, да! Точно така…

И лукавите очички на стареца, които смигаха на Парчевски, потънаха в бръчиците на смеха като във вир.

— А как е Нина Яковлевна? В къщи ли е?

— В къщи — излъга старецът и като се плесна по челото, размърда вежди: — Бре-бре-бре! Ама че стар глупак… Ама че изкуфяла глава… Забравих да ви предам поздрав от Нина Яковлевна… Ах, ах! — тюхкаше се, превземаше се старецът. — Като тръгвах, тя ме повика и ми рече: „Непременно да намериш скъпия на сърцето ми Владислав Викентиевич…“ И ми даде вашия адрес, на ъгъла на Невски и Знаменска…

— Че откъде тя…

— Ха де… Сърце на сърцето, както се казва… вест подава. Няма да седна да лъжа я…

Красивото, с горд профил лице на Парчевски този път цяло засия.

— Ах, мили Инокентий Филатич!

— „И му предай, казва, че си спомням за него и може би мисля за него денонощно…“

— Преувеличавате-е — замаха радостно и шеговито с ръце Парчевски на хитроватия старец. — Не каза ли тя „май че мисля“ и „май че си спомням“?

Старецът също рече да се засмее, но тутакси остави смеха.

— Повярвайте — рече той, — Нина Яковлевна дори много тъгува за вас. Веднага долових. Хайде, довиждане, драги! До утре. Пък вие се постарайте…

— Дайте ми хиляда и петстотин.

— Защо?

— Че как иначе? На вестникарите не трябва ли да дам, за да не задраскат това „май че“? За лични разноски, свързани с нашето дело, не трябват ли?

Старецът не възрази: като плюнчеше краищата на пръстите си, той отброи парите и остави адресите на кредиторите.

Смигнаха си един на друг, разделиха се. Ръмеше питерски дъжд. Асфалтът блестеше.

[1] Прочута кавказка лечебна минерална вода. ↑

6

— Разрешете да се запозная с вас. Ротмистър фон Пфефер.

Прохор се намръщи. Размениха си напрегнати погледи. И двамата се усмихнаха лекичко: Прохор иронично, ротмистърът — малко лакейнически. Висок блондин, сиви очи, бакенбарди, дългата сабя се търкаля на колелцето си по пода, драще пода.

— Негово превъзходителство се кани да намине някога лично при вас.

— Защо?

— Интересува се.

— Пожар имаше. Моля, седнете.

— Да, дим, да ви доложа, имаше по цялата губерния. Дори у нас — каза двусмислено ротмистърът.

— Този пожар ми струва над триста хиляди.

— Какво говорите? — И колелцето драще по пода.

— Трябваше да направя големи отстъпки на тези скотове работниците. Дявол да го вземе, неприятности. Дявол да го вземе!…

— Н-да… Да ви доложа, това н-да-а…

Топъл вечерен час. Масата за чай е сложена на верандата с изход към зеленеещата се градина. В градината работеше градинарят, окопаваше малиновите храсти. Помагаха му придружаващите ротмистъра Прядкин-Оглядкин. Унтер Поползаев дежуреше в кухнята. Карл Карлич се опасяваше да излиза сам: ново място, затънтено. Чая наливаше самият Прохор Петрович. Пищяха хапещите комари. Карл Карлич ги пъдеше с дима на пурата си.

Изведнъж отдалече долетя с ветреца „Многая лета“. Все по-плътно и по-силно. Карл Карлич престана да трака с лъжичката.

— Какво е това?

— Дяконът… Сигурно се къпе. На около три версти е…

— Ах, дяконът… Ферапонт, ако не се лъжа? Който е бил ковач?

— Същият… А вие откъде знаете?…

Карл Карлич пусна дим от едното, сетне от другото ъгълче на бръснатата си уста и рече:

— Списъчета… Н-да…

А с ветреца долиташе все по-плътно, все по-високо, все по-силно:

— Благодетелю наше-е-му-у… Господарю Про-о-охору… Гро-о-омову.

— Глас, да ви доложа, феноменален.

Тракайки с шпорите и помръдвайки с лявото си рано, ротмистърът се разхождаше по верандата.

— Да… Всичко туй жената… А аз… знаете… така…

— Какво, невярващ ли сте? — смигна гостът на домакина.

— Не, не… А така някак си… знаете, работа…

— Ами Протасов? Как е той относно…

— Великолепен човек…

— Да, чудесен човек. С работниците се разбира, нали? И изобщо.

Прохор Петрович се смути, обмисляше, страхуваше се от хитри капани.

— Да, разбира се с хората — отвърна той. — Ако Протасов не можеше да се разбира с работниците… като парцал щях да го изхвърля.

— Аз съм задоволен — каза ротмистърът двусмислено, като вдигна русата си дясна вежда.

Прохор му подари кутия хавански пури.

— Благодаря, благодаря… Е, какво… Вие — това сме ние, тъй да се каже, а ние — това сте вие. — И като удари шпори, Карл Карлич се сбогува.

Скоро у някои бяха направени обиски. Брошурки, позиви за събиране на волни помощи, нелегална литература. Някои бяха хванати. Прохор отдели особено помещение за арестуваните. Ще насъберат десетина и ще ги препратят.

Разпитваха техника Матвеев, двама-трима работници, десетника от подривните работи, избрания отговорник на барака номер пет стареца Аксьонов и, за замазване на очите, Наденка.

Ротмистърът обикновено водеше разпитите много меко, напипваше нишките и слисваше всички, че познава до такива тънкости местните условия на живот, настроението на работниците, всички дърдорковци, „говорители“, знае и Гриша Голован, и Книжника Петя. С една дума, имаше цяло кълбо свои собствени нишки.

Като получиха това сурово предупреждение, „говорителите“ се стегнаха, станаха по-предпазливи, почнаха да хитруват. Петя се обръсна и сега работи с фалшив паспорт по строещите се железопътни линии: плете леси, дяла колове, спотайва се.

Веднъж техникът Матвеев отведе Протасов в храстите: дълго ходиха покрай брега, разговаряха.

— Да, май че моментът за стачка е изтърван — рече Протасов, като се разделяха с Матвеев.

— Защо?! — възрази Матвеев. — Ни най-малко. Трябва само да се вземе под внимание настроението на работниците и да не се поливат със студена вода. Щом е борба — борба да е…

Протасов се намръщи.

Карл Карлич — от остзейските барони — беше предан на руския престол. Той живееше близо до черквата, в нова къща, на горния етаж. А долу имаше два взвода войници. Заплата получаваше от хазната, а за особени услуги — от Прохор Громов. Направи визити на мистър Кук, на семейните инженери, на съдията, на отец Александър и на пристава.

Наденка едва не се разтопи — ротмистърът е красив, но визитата беше кратка: наляха, чукнаха се, пиха. Впрочем Карл Карлич каза:

— Аз много се надявам на вас, Надежда, извинете, Петровна, нали? Размирици, нали разбирате. Трябва някак… Да-а.

Като посети отец Александър, прие благословията му.

— Православен ли сте?

— Не, протестант…

— Похвално, похвално — рече свещеникът, но Карл Карлич не разбра: похвално, че е протестант или че пожела да приеме благословията на един обикновен поп.

— Е, как преживявате? Какво е настроението сред служещите, сред работниците?

— Простете, полковник…

— Пардон. Аз съм още само ротмистър…

— Простете, Карл Карлич… Но нали не съм светски човек, живея затворено… И животът — минава-заминава покрай мен.

— Това е така… А например при изповедите? Нали са длъжни да се покайват и вие пък сте длъжен, ако не греша, да им задавате въпроси: какво е, да речем, отношението ви към господаря, към установения ред и прочее?…

— Но, видите ли… — потиснато замънка свещеникът.

— Не, не! — извика жандармът. — Вие криво ме разбрахте. Не конкретно, естествено, не Пьотр или Сидор, а така изобщо, общото ваше мнение за тукашните умове?

Отец Александър въздъхна неловко, под рижавите му вежди шареха очичките, не знаеха къде да гледат. Коприненото расо посърна.

— Е, какво ще кажете? — жандармът взе да разглежда отдалече изпилените си нокти.

— Простете, Карл Карлич… Но ми се стори, че сте дошли…

— Не, не, не! — И дланите на жандарма се отпуснаха. — Би било смешно, глупаво. Ни най-малко не е разпит, ни най-малко не е разпит — забърза жандармът. — Аз, отче, съм ваш гост.

— Премного се радвам, премного… Чашка лафит. Моля ви.

Чукнаха се, пиха. Коприненото расо шумолеше.

— Да, вятърът на безверието, на свободомислието наистина подухва из целия свят. И няма да скрия от вас като представител на крепителите на властта, че леки повеи от този вятър достигат и тук.

Охраненото, леко напудрено лице на жандарма стана сериозно, усмихна се, после пак стана сериозно. И шпорите под креслото звъннаха. Отец Александър смръкна емфие.

— Под секрет ще ви кажа, отче, че общото състояние на работите в нашето отечество не е добро. Размирници кръстосват Русия на цели пълчища. Във фабриките понамирисва на червеничко… И то твърде силно…

— О, господи! — прекръсти се отец Александър. — Спаси нашата руска държава. Спаси, господи, люди твоя.

Отец Александър кихна, а жандармът вместо него се изсекна в кърпата си от холандско платно.

— Трудно, трудно е, ще ви доложа. Много ми е трудно да служа. И трудно, и опасно. Исках да зарежа всичко. Но… но имам семейство…

— Да, вашата служба е много, много…

— Какво? — Ротмистърът въздъхна. Погледът му се замъгли от човешко чувство. Но ето че лявото му рамо подскочи, задруса се, като бляскаше със среброто на пагона. — И изобщо, уважаеми отче Александър, моля ви, не засягайте в своите забележителни проповеди остри теми. Много ви моля… Например темата за взаимоотношенията между труда и капитала, господаря и работниците. Ние с вас естествено… Знаете, нали, в евангелието, там направо е казано: „Тежко на богатия“ и „Раздай всичко на бедните“. Това е съблазън. Ние с вас… А и изобщо, онова, което преди две хиляди години е било истина, сега то… — Жандармът се запъна, пак взе да разглежда ноктите си. Отчето се смути много от лекомислената реплика на ротмистъра, искаше да влезе в спор с него, но сърцето му биеше неспокойно.

… Мистър Кук страшно се боеше от жандармите: той смяташе, че жандармите ходят, за да обискират и арестуват. Или направо да застрелват на място. А за една обикновена визита на ротмистъра при него той не можеше и да мечтае. Но се случи, че Карл Карлич се запъти първо при него — жилищата им са почти едно до друго. А като че напук вчера имаше обиски и поприбраха някои и други. Мистър Кук е страхливец. Днес е неделя, той седи до масата, чете Библията на английски език, подарък от майка му. Чете, но поне една дума да влезеше в главата му: „О не… жандармският офицер е пристигнал тука не току-тъй — мислеше той, — аз съм чужденец… Виж, че ме взел за шпионин. И на каторга. Направо без съд. О, зная аз руските порядки. Варварска страна. Брр…“

За да прекъсне това настроение, мистърът изпи силна доза коняк.

Изведнъж като вихър се втурна Иван:

— Господарю! Жандарми дойдоха!

И му се стори на мистър Кук, че като извика така, лакеят изскокна през прозореца на улицата. Библията шляпна на пода.

На вратата е величавият Карл Карлич; шпорите звъннаха, сабята тракна о пода. Мистър Кук скочи, дигна ръце нагоре като пред експроприатор, от устата му падна загасналата лула.

— Позволете да ви се представя.

— Ало, ало — бърбореше безсмислено мистър Кук и долната му челюст подскачаше. Той внезапно забрави правилното руско произношение: — Аз съм ето такава, такава, такава… — хващаше той рулоните на чертежите. — Аз инженер… Политик не вмесва се… Революция не трябва. О не, о не! Цар император… Ало!

Жандармът се усмихна, разбра всичко. Мистър Кук изтри от устните си слюнките, почна да идва на себе си. И скоро, след третата чашка коняк, те поведоха разговор на получист английски.

— Иван! Дръвник!… Адьот! Кафе на господин барона…

… А ето го и у Протасов. Любезна визита и нещо като разпит. Двамата се представиха. Протасов е външно спокоен. Впрочем кутрето на лявата му ръка подскачаше. Седнаха.

— Простете, Андрей Андреич. Наминах просто така. Почерпете ме с чашка чай. В къщи, ще ви доложа, е скучно до втръсване. Сам съм.

Анжелика изскочи с накъдрен бретон; тя сменява два пъти тоалета си: гостът е красив, особено устните и бакенбардите му.

Гостът и домакинът дълго заобикаляха същността на разговора. Те и двамата знаеха за какво ще стане дума и в каква плоскост ще протекат разговорите. Вечер е. Самоварът проточи на една нота тъжна песен. Под този плачевен писък, кой знае защо, Протасов се разтъжи. Той си спомни Нина, нейните думи в писмото: „Струва ми се, аз те обичам.“ Самоварчето притихна. Мислите за Нина, дошли съвсем неуместно, се пръснаха. Ротмистърът потри ръце, завъртя пръстена на пръста си с камъчето нагоре и рече със сърдечен тон като на стар приятел:

— Скъпи Андрей Андреич, миличък. Вие сте човек от крупен европейски мащаб. Затова и трябва да мислите по европейски. Вие естествено сте запознати по-добре от мен с доктрините на Карл Маркс. Е? И какво излиза? У-топия!… Няма почва. Тоест, в нашата селяшка страна. Сега тъй. Естествено аз бих могъл да ви улича в много работи. Но…

— В какво например? — И Протасов ловеше с вътрешния си слух от коя страна ще щракне капанът.

— Но… Аз ще изчакам с мерките, които бих могъл да приложа, без да отлагам.

Протасов се размърда на стола.

— Например тъй. Нощ. Дъжд. После ще ви кажа датата. Търси ви един работник. Кой? После ще ви кажа. Вие имате фенерче. Сигнално. Миг-миг-миг… После разходка през гората към една изоставена барака. Техникът Матвеев, работници, лекции. Е, какво? Вие как оценявате това?

— Разпит ли е?

— Да, разпит.

Спуснатите клепачи на Протасов трепнаха, устата му пресъхна. Мярна му се неприятната мисъл за провокатор. Спомни си как срещна през онази нощ двама конници: Наденка и още някого. Стана му противно.

— Вие естествено ме презирате, нали? — мазно измърка ротмистърът, като въздъхна. — Разрешете да сваля сабята. Без официалности. Може ли?

Ротмистърът постави сабята в ъгъла, до кахлената печка, забави се до печката, наведе се, за да оправи смъкналия се чорап, а в това време зорко опипва с поглед печката, спойките на кахлите, драскотините. Закрачи напред-назад. И двамата мълчаха с мълчанието на омразата. Протасов пушеше. Кехлибареното цигаре подскачаше между зъбите му. И неочаквано с бащински нотки в гласа:

— Андрей Андреич, миличък… Зарежете всичко това, моля ви. Успокойте сърцето ми. Що за прищявка? Вие получавате двадесет и пет хиляди. Майчице! — плесна с ръце ротмистърът. — Та това е министерска заплата, та това е… Моите са четири и пак се чувствувам господар и съвсем не искам да играя на революция. Тю, да й…

Протасов се усмихна с лице, но сърцето му оставаше сериозно, болеше го. Помисли си: „Хитро поставя примките, мръсникът.“ Кутрето му трепна. И той цял потрепера вътрешно, както при вида на змия.

— Скъпи Андрей Андреич! Мислите, че и мен не ме боли сърцето? Ще ви доложа — боли ме. И как още! Нима аз не съм патриот, нима аз не съм син на нашата нещастна Русия? Страна непросветена, безправна — това е аксиома. Всеки глупак го вижда. Царят е под влияние на лоши хора. Русия загива. Но как, как да се помогне?! Ще кажете — с революция, нали? — опита се да постави една примчица ротмистърът.

— Не, нямам намерение да ви кажа това.

— Е да, естествено. — Ротмистърът разочаровано мръдна лявото си рамо, пъхна ръце в джобовете си и вървешком почна да си тананика едно весело мотивче от „Синята брада“. — Обидно, обидно… Да. Вие не искате да бъдете откровен с мене. Жалко.

Силни токове изведнъж вдигнаха Протасов на крака.

— А знаете ли вие, господин ротмистър, условията, при които са поставени нашите работници ето тука, тука, у нас?

— Отчасти — да — присви очи ротмистърът и поклати глава, като на пружина.

— Е, и какво?

— Хе-хе… Разпит ли?

— Не, просто искам да зная вашето мнение, ротмистър.

— Успокойте се, любезни Андрей Андреич. Вие прекрасно знаете, че аз не за това съм тук. За това си има специална инспекция. Тя трябва да пази интересите на работниците…

— Но може би вие… някак…

— Не. Нямам намерение да влияя на господин Громов. Впрочем губернаторът се кани да дойде насам. А вие какво искате? Какво е нужно още на работниците? Могат ли да отидат те на… знаете ли къде? На майната си. Не, стига толкова!

Токовете отслабнаха. Като се ругаеше мислено, Протасов бавно седна. Посвяткаха един срещу друг със зеници като укротител и тигър.

— Да, да — дакна два пъти жандармът, огледа Протасов със смазващ поглед и отново се вторачи в печката. Печката беше студена. В нея имаше нелегална литература. Сърцето на Протасов замря. Той със страх следеше очите на врага. Печката като че се люшна, подскочи. По устните на ротмистъра пробягна усмивка.

— Да, да — ротмистърът на пръсти се приближи до печката. Наведе се, огледа зорко две едва забележими дупчици в спойката на кахлите, драсна ги лекичко с нокът. Печката тутакси се нагорещи, нагорещи се целият кабинет, на Протасов му стана горещо, рубашката замърда на гърба му.

— Дупчици?

— Да, струва ми се — отвърна злъчно Протасов. Ротмистърът бързо допи изстиналия чай.

— Да! — кресна той и чукна с чашата.

Протасов се намръщи. Злъч нахлу в главата му.

— Мерки! Най-строги, най-сурови. Иначе всичко ще се разпадне, ще рухне. Отговорно време. Да.

— Че какво — рече Протасов, като обърса с ръкава на китела си потта от челото. — Самият аз съм голям поклонник на дисциплината. Но смятам, че законните искания на работниците…

— Простете, искания ли? — И ротмистърът разтегна с пръсти тясната яка на мундира си. — Работникът може само да моли! Довиждане!

Препаса сабята и като придаде на лицето си маската на студена учтивост, бързо взе да преценява: да подаде ли на Протасов ръка, или не? Ами ако Протасов му погоди номер, не поеме ръката му?

— Е, благодаря за чая. — Ротмистърът направи две крачки и се върна. Почука с розовия си нокът по печката, дето бяха провъртени дупчиците, улови Протасов приятелски за двете ръце и рече на ухото му: — Скъпи мой, изгорете ги, за бога. Унищожете ги. Току-виж внезапно има обиск. Никак не бих искал… Разбрахте ли? — Маската на студена учтивост падна, лицето му беше истински скръбно, в очите му личеше театрална искреност — лъжа. — Прощавайте, миличък Андрей Андреич! — И дълго, прочувствено друса ръката на домакина. Протасов беше цял червен, развълнуван, смути се, не знаеше какво да каже.

Той заключи вратата на кабинета, избърса с погнуса ръцете си с одеколон, извади с желязна кука едната кахла и всичко, което се пазеше в потайните празнини на печката, изгори веднага. Цяла нощ се въртя в кревата. Откъм дясната му ръка — двадесет и пет хиляди и Нина, откъм лявата — работническата маса, заветите, саможертвата. Ех, майчице!…

На сутринта Протасов съобщи, че е болен. Дойде докторът.

7

По пътя за тайгата пропраши кавалкада. Отпред, на едър жребец — Кети. Костюм на амазонка тя няма — Кети яздеше с шалварите на мистър Кук; шалварите са широки, на главата й — някакво полуприлично каскетче. Воалът се развява от вятъра. До Кети е напетият Игор Борзятников, офицерът. След тях язди мистър Кук с лула в устата и с яке от чортова кожа, след него Иван. Той е с бели ръкавици, с бомбето на мистър Кук; дългите крака на Иван са разкрачени неестествено, стърчат почти хоризонтално, той няма къде да ги дене: от двете страни на седлото има две грамадни кошници, натъпкани с храна и питиета.

Следващата двойка: хубавелката Наденка със сините с червени кантове панталони на пристава; макар че Наденка е едра и топчеста в бедрата, но гащите на мъжа й са прекомерно широки, всичко потъва в тях. До нея е късокракият кьосав Усачев, щабскапитанът. Той е тежък, с тесни рамене, тумбест, с широк задник, дебелият му врат е на гънки. Шкембето му е опряло в дъгата на седлото, шишкото не седи, а като че лежи на четири крака, цял се е издал напред, току-виж се преметне през главата на коня и се пльосне в праха.

— Тръска ли? — прихва в шепа злоезичната Наденка.

— Не, нищо — пъхти щабскапитанът. — Това ми е наследствено… Почти нищо не ям, а пълнея… А между впрочем аз съвсем не съм стар.

— Шишковците са винаги много добри — пуска комплименти Наденка.

— Мерси… Гран мерси. — И щабскапитанът Усачев пули големите си като на муха очища и се изправя, но коремът натежава и щабскапитанът отново е на четири крака.

Последна двойка — инженер Андриевски с жена си, певица (контраалт). И двамата са красиви.

А най-отзад, изостанал далече, шиба своята кобила Иля Сохатих. Кобилката се извива, извърта се и ядосана се понася към къщи като побесняла. Иля бие в яхъра кобилата по муцуната, а в къщи казва на жена си:

— Счетох за благоразумно от високо да плюя на техния пикник. Само един нахалник може да изостави бременната си съпруга на произвола на съдбата. А аз съм доста културен, за да не кажа нещо повече. Да вървят по дяволите!

Първият тост е за господаря император и целия царствуващ дом. Вечер, поляна, огньове. Иван е пиян, загубил е ръкавиците, посолил е здравата със захар четиридесетте пържени яйца. Последният тост е за очарователните дами: Кети, Наденка, Аделаида Мардариевна, за всички жени.

— Какво щеше да бъде, ако нямаше жени в света? Куршум в челото. Бесилка…

— Тогава и нас нямаше да ни има.

— Жената живее с чувство, мъжът с ум…

— А кое стои по-горе, кое е по-красиво: умът или чувството?

— Чувството, чувството, чувството! — крещи като луда чернокосата Кети. Алкохолът я удари в главата, тя пие с Игор Борзятников „на ти“, целува се сочно пред всички.

— Бис, бис, бис… Горчиво!…

Кети пада с писък в обятията на младия офицер с казашки мустаци.

— О да!… О да!… — с ревниво отчаяние плюе през зъби пияният мистър Кук и сърдито въздиша.

Дебелият Усачев пъшка, опитва сладките яйца и също плюе.

— Иван! Дръвник! Дай насам най-хубав… Най-хубав…

Но облепеният с комари Иван, разперил ръце и крака, хърка здравата под един храст.

— И вие бихте разстрелвали живи хора! — облизва устнички Наденка и се кикоти. — Ей тъй бихте пуфнали по народа: пиф-паф!…

— Пиф-паф!… Тъй бих пуфнал — пули очи легналият по гръб щабскапитан Усачев. Като се тътреше по полянката на дебелия си задник и си помагаше с пети, той се промъкна като росомаха до Наденка. Двайсет-трийсет души да покосиш — пиф-паф и — край на размирницата — изкърка щабскапитанът и нежно прегърна с лявата ръка Наденка за талията.

— Ау, грехота!… Ау, грехота!… — размърдаха се меките ребърца на Наденка и тя отстрани потната ръка на щабскапитана. — Ох, ужасно много ме е страх от гъдел. Какъв немирник сте! А да се разстрелва, е грях.

— Грехът е колкото кутрето, а оправданието на небето… Няма какво да се прави, клетва. Пиф-паф! — И щабскапитанът, лепнал целувка в брадавичката на Наденка, шепне: — Да се поразходим самички, ей нататък…

— Какво пък, да се поразходим. Ами защо?

— Просто така, просто така…

— Ау, грехота!… Какъв сте дебел наистина… И кръвожаден.

Аделаида Мардариевна запя тъжно с прекрасния си контраалт една циганска песен. Мъжът й пригласяше със своя баритон. Пееха песента с чувство, тъжно. Устните на Кети трепнаха, а сърцето й заби силно. Припомни си покойната си майка, отшумялата си младост, самотния, изоставен от нея баща. Дожаля й за собствения й живот.

Кук изкриви устни, изсекна се и глупаво, пускайки мехури с уста, хленчеше като малък:

— Голяма… на вас… руска… гранд благодарим…

Пиян, той забравяше всички езици, дори своя роден. И лулата му загасна, и няма сили да я запали, и тютюн няма. А песента се лее все по-тъжна, все по-печална, с отчаяна болка. И Кети отново се прегръща с поручика.

— Ван! Дьот!… На кой место мой коня?! Але дома!…

Мистър Кук скочи, злобно, като бесен, раздели обятията на Кети и Игор и зарева, като друсаше пестници:

— Кой с мене? Лисе срещу лице! Пиф-паф!… Бокса! Бокса! Ще строшим муцуна! Кети! Довиждан. Вие съвсем, съвсем мръсно… — И тръгна назад, после настрана, после накриво, после напряко из тайгата, като се удряше ту с рамо, ту с гръб в боровете. Падна и изломоти: — Продължавайте, моля… Моя мнього… мнього обичаш… да слюша циганска кон… тройка… Мнього рядко, но никога…

Напилата се Кети прекара изплашено студени пръсти по бузите си. Черните очи бяха широко отворени. Тя не разбираше какво става с нея. Гледаше отчуждено всички. Правеше страшно усилие да се опомни, ала всичко в нея каменееше. Достраша я. С писък, с плашещ смях тя падна на коленете на Игор Борзятников и закрещя:

— Не разбирам… Аз съм пияна!… Тю, че гадно! Защо, защо?!

Ободрен от присъствието на щиковете и жандармската сила, Прохор Петрович като с магнит, като с ласо започна да привлича съдбоносните събития в своя живот. Впрочем тези събития се раждаха стихийно.

От село Медведево се връщаше със своята млада жена Пьотр Данилич Громов, старецът. Ана Инокентиевна, бременна от Прохор, пътуваше в трагично душевно състояние.

Ще дойде време и Пьотр Данилич, като се сблъска лице срещу лице с Прохор, ще го удари в сърцето със своето внезапно появяване. Ще дойде време и Ана Инокентиевна ще съобщи на мъжа си, че роденият от нея син не му е син, а внук. Тя ще занесе младенеца на Прохор и ще каже: „Това е твоят син и брат“. Тя непременно ще направи това и непременно в присъствието на Нина и на някой страничен човек. А след това кански ще заридае и ще се хвърли от скалата в Угрюм-река.

Така мислеше, като наближаваше дома си, обидената Ана Инокентиевна. Ала едва ли е съдено на тези нейни мисли да се осъществят. Във всеки случай между престъпното желание на жената и датата на очакваната от нея разправа трябва да изплува един страшен факт, който ще повали мнозина на земята и на мнозина ще затвори навеки очите.

Готвеше се да се върне при мъжа си Нина Яковлевна. Тя скучаеше като че в две плоскости: просто скука, повърхностна, и скука по-дълбока. Заминаването се забави поради болестта на Верочка — дребна шарка. Каква ли ще бъде срещата на Нина с Протасов, с мъжа й, с тайгата? Тя се боеше от своето ново чувство към Протасов. Протасов пък най-много се страхуваше да не би при обиска да вземат документа на прокурора, подарък от Шапошников.

А да отиде при Шапошников, се готвеше самият автор на този документ, бившият прокурор, сега заточеник Страшчалов.

Прохор Петрович също мечтаеше да замине. Къде — неизвестно. Но душата му продължаваше да се мята нагоре-надолу, нагоре-надолу. Може би ще отиде в Санкт-Петербург, може би ще иде да посрещне жена си, или в Белгия, може би в гроба. Прохор Петрович не знаеше накъде да тръгне. А най-вероятно е да си остане в къщи…

Помощник-министърът, който издействува мината за Прохор, падна. В Петербург мина последната „въртележка“, началството се сменяше често. Поручик Приперентиев също беше изхвърлен от полка за комарджийство, за скандално пиянство. Заплашваше го съд, но работата бе спасена от влиятелната дама Замойска. Като научи за оставката на помощник-министъра, Приперентиев сериозно започна да мечтае да замине в тайгата да си възвърне златоносната мина. С една дума, искаше здравата да подхлъзне Прохор Громов.

8

Вълкът и Прохор са като едно цяло. Вълкът е хищно животно. За вълци ходят на лов, изтребват вълците не заради кожите, не заради месото, а защото са вредни.

А прохоргромовци си живеят, както си щат, безпрепятствено. Законът, който огражда от прохоргромовци човешкото стадо, е лицемерен, продажен, слаб. Той е скалъпен не за да опази по-слабия, а за да прикрие произвола, грубата сила и свирепостта.

Така прохоргромовци царствуват по цялата земя, купили целия закон и цялата истина.

Да, Прохор Петрович е скубач, хищник, гешефтар. Но ето че се пораждат ветрове, те се засилват, растат, връхлитат върху Прохор, играят си с пламъчето и скоро животът на Прохор ще се окаже в прегръдките на пожар.

Пожарът е близо, но Прохор Петрович не вижда пожара в цялата му безспорна яснота: кулата на неговите стремежи е много ниска.

Една сутрин рано при Прохор дойдоха трима от избраните в бараките отговорници. Двама възрастни работници и един момък. Поклониха се и казаха, че са ги изпратили работниците от всички предприятия, че работниците се осмеляват да напомнят на господаря за неговото обещание да подобри продуктите и да намали цените им — това, първо. Второ, да увеличи с тридесет на сто заплатите. Трето…

— Вън! Когато сам пожелая, тогава ще го направя. Вън, докато не съм ви разбил мутрите.

Старците и момъкът едва намериха вратата, а през нощта бяха арестувани.

Сред тружениците плъзна тихичко шушукане. Палеха се пламенните, кипваха спокойните, а студените сочеха доводи:

— Момчета! Да не стане нещо… Войници има тук… Гледайте да не…

— Какво войниците? Че то какво, ще стрелят ли по свои?… Какви са те… Турци или що?…

Късно вечерта пламенните се запътиха към дома на Карл Карлич фон Пфефер, жандарма. Пристигнаха, изсекнаха се, спогледнаха се и:

— Васкородие! Ние, такова… Не се плаши… Отвори прозорчето. Ние, такова, с добро…

Излезе жандармът Поползаев и завика от прага:

— Ей! Хора! Пръсни се, пръсни се! Господин ротмистъра го няма в къщи.

— Добре. Ще почакаме.

— Той замина за града.

— Лъжеш, кърт скопен, лъжеш!… Видели са го след обед. В къщи е, такова… Лъжеш…

Пронизителен тенор викна:

— Братлета! Хайде да потърсим в стаите!… — И тълпата от около триста души напря към къщата.

От долния етаж излязоха разпасани, боси войници и с тях Оглядкин и Пряткин. Офицерите ги нямаше.

— Ей, накъде! — закрещяха те на работниците.

— Ние, такова, за правдата сме дошли. Арестували са нашите избраници. Те не са виновни. Къде е жандармският господин. Дайте тука жандармския господин. Ние, такова, с добро… Обида-а-а!

На горния етаж угасна светлината и в разтворилия се прозорец се показа ротмистърът. Поползаев юнашки отдаде чест.

— Ето го!… — дръпнаха се назад работниците и за да виждат жандармския господин, отстъпиха към пътя, свалиха шапки:

— Васкородие, ние при вас…

— Какво искате, момчета?

Тълпата почна да изказва с викове своите обиди и мъки. Ротмистърът беше бледен. Изслуша ги. Запали цигара. Тълпата се смълча.

— Ето какво, момчета. Ако искате да живеете в мир с мен, да се разберем с добро.

— Така, така! — като тръскаше лакти и се почесваше, се развика тълпата. — Ние за това сме и дошли при тебе. С добро, по божие, такова…

— Момчета! Знайте, че ми е дадена от началника на губернията голяма власт. Имам въоръжена сила. Но аз, момчета, няма, разбира се, да я прилагам. Повярвайте, момчета, обичам ви като свои деца… — Намръщи се от погнуса ротмистърът. — Но ако, разбирате ли момчета? Ако вие, паплач такава, продължавате да вдигате смут, ще бъда принуден…

— Какъв смут? Що думаш! Ние сме мирни хора. Само — Ездаков да се махне! Иначе ще му откъснем главата! Ние не сме размирници… Ние… Освободи нашите избраници… И ние ще си идем в къщи.

— Не мога. Ще ги освободя по-нататък!… — извика рязко ротмистърът, помръдна лявото си рамо и затръшна прозореца.

Бързо пресякоха пътя офицерите. Старшият, шишкавият Усачев, изкомандува запъхтян:

— Войници, на двора! Строй се! Вземи пушките!

След минута пред къщата е пусто. Работниците се отдалечаваха бързо. В праха се валяше нечия червена тютюница и три смачкани от токовете жаби.

През нощта арести. Пипнаха четирима размирници. Ротмистърът изпрати на губернатора шифрована депеша.

Междувременно Прохор Петрович правеше полугодишен баланс на сметките си. Балансът показваше печалба. Прохор Петрович обичаше да работи до припадане, до забрава.

Смятаха денем и нощем три денонощия без почивка. Счетоводителят — дебел, плешив, накрая се зашемети, взе да говори несвързано, едва не ослепя. Прохор се ободряваше с коняк и студени душове, счетоводителят — с тютюн и с водка. Впрочем с пушенето злоупотребяваха и двамата: от дима вълкът кихаше, като показваше зъбите си. В края на третата нощ счетоводителят Иларион Исаакович Крешченски заби нос в главната книга.

— Громов Петрович — изломоти той, като едва отваряше замъглените си очи. — Простете великодушно… Не мога… пред очите ми мержелее… Все петици, петици, нули… Лягам да спя…

— Умори ли се? — усмихна се изкриво Прохор. — Хайде, върви по дяволите, лягай. Стой, къде ти е дебитът? Изчисли ли го?

— Дебит — няма… Салдо! Три мили… три трили… — Той изсумтя, изпъшка, обърна се на кушетката с лице към стената и заспа.

Прохор също затъпяваше от алкохола, от безсъницата, от цифрите. Цифрите подскачаха — плюсове и минуси, — цифрите го главозамайваха, той помисли, че се побърква, и се изплаши. Повика двама сметководители и мистър Кук. И ето че заедно с подремналия счетоводител Крешченски те завършиха високата кула на отчетността. Прохор и останалите четирима ахнаха. За девет години в предприятието бяха вложени тридесет и три милиона.

— Колосал!… Колосал!… — хъркаше в сладко упоение мистър Кук. Разбитият му нос е залепен с пластир: следа от веселата разходка с Кети, с военните.

Прохор даде на всеки по сто рубли, на счетоводителя — двеста. Всички останаха доволни. А най-доволен, естествено, от всички беше Прохор Петрович Громов: за текущата година той е получил и ще получи около два милиона печалба. Два милиона! Тоест пет хиляди и петстотин рубли на ден. Тоест всеки работник е хвърлял всекидневно в шапката му по рубла и нещо, а за себе си е оставял само грошове.

Ала Прохор Громов не си дава труд да вниква в това: работникът е оръдие за обогатяване, това е потвърдено от самия живот. Обаче нарастващият успех на делото не доставяше предишната радост. В домашната му обстановка е зейнала пустота: тя няма с какво да се запълни.

— Нина, Нина — въздишаше нощем Прохор, — нима ти ще предпочетеш Протасов пред мен?

Мъката по жена му се мяркаше у него все по-често и по-често; той разбра, че жена му не му е безразлична, както доскоро мислеше, че за него тя може би е най-важното нещо. Да, разбира се, той я обича. „Но защо, защо тя се отдаде изцяло на християнството — на тази религия на смирените съзерцатели, а не на творците на живота, и му пречи да работи? А тази нейна мизантропия, тази сантименталност? Странно… Щом тя смята атеиста Протасов за свой приятел, защо той досега не е можал да я отврати от църковните измишльотини? Странно, странно…“

Внезапно потокът на мислите на Прохор се прекъсва и отведнъж се изправят два страха: нима той, Прохор, се е отметнал от бога, от религията? Нима Нина обича Протасов? Ала вторият страх, по-силният — голата ревност — мигновено потушава мъката по загубената вяра. Тръпка пронизва сърцето, мозъкът се разпалва, от мрака напират измислените от Прохор гнусни сцени на прелъстяването на Нина от Протасов и сладострастните картини на прелюбодейната изневяра. Прохор скърца със зъби. Той мрази силно Протасов. Измъчен, той се заклева да застреля този донжуан с инженерска фуражка, щом само открие любовната му връзка с Нина. Обаче хладният глас на разума тутакси го успокоява: той няма явни доказателства за измяната на Нина, тя му е вярна. Протасов е незаменим човек, главен двигател на този огромен делови механизъм; да убие Протасов, значи, да убие цялото дело. Но Прохор още не е решил кое му е по-скъпо: дали Нина, която в краен случай може да замени с друга жена, или делото, в което е вложил целия си мозък, цялата си кръв?

Така през безсънните нощи Прохор напрегнато се наблюдаваше отстрани. Впрочем, той не се задълбочаваше в най-тънките условности на догадките си, а просто опипваше, ревизираше своето разколебало се съзнание като потъваше цял в бездната на назряващите вътрешни противоречия.

Но къде е причината за неговата душевна болест? Нина ли? Не. „Уви! Жена се утешава, приятел скъп приятеля забравя.“ Дяволите да го вземат, дяволите! Протасов ли? Не. В края на краищата Прохор може да се раздели и с него, да намери друг. Тогава къде е онази пукнатина, по която започва да се разпуква апаратът на неговия вътрешен мир? Нима това са пиянството кокаинът, морфинът, тютюнът? Но той е прибягвал до забранените наркотици рядко, само в краен случай. Значи, какво — пиянството? „По дяволите, трябва да го зарежа… Ставам пияница. А и нищо чудно: баща ми е алкохолик, дядо ми… разбойник.“ От думата „разбойник“ Прохор цял се разтърсва, краката му изстиват, пред изплашените му очи започва да се мярка миналото, тъмно, страшно. „Трябва да го изхвърля, трябва да го изхвърля… Още сега да го изхвърля“ — вика мълчаливо Прохор и за да не даде на миналото да пламне и оживее ярко, той скача от кревата (скача и вълкът), спуска се към бюрото, грабва от чекмеджето бурканчето с кокаина: „Ей сега ще го хвърля в нужника…“ Бави се няколко мига, взира се как някакво зеленикаво с отблясък видение — Синилга ли е, Анфиса ли е — преплава пред святкащия му поглед и с ярост зарежда и двете си ноздри с кокаин. Връща се назад със затворени очи, за да се предпази от призрака. Ляга. Съзнанието му постепенно, обаче доста бързо, преминава в друга плоскост. И скоро илюзорната мечта за слава, преплетената мрежа от цифри и звънът на златните монети заглушават всичко. — И тежък — пред разсъмване сън.

Понякога, раздвоен, Прохор застава посред нощ пред иконата:

— Господи, помилуй мя!… Бъди милостив към мене, грешния!

Ала плетеницата от цифри и звънът на монетите задушават целия смисъл на студената молитва. „Трябва да се отбия при отец Александър, да си поговорим, мъдър поп е той — мисли Прохор. — Нина ме упреква, че съм тиранин… за работниците… А какво искат още тия дяволи? Щяха да пукнат без мен. Пет хиляди, без жените и децата, всички ги храня, обличам. Малко ли им е това на тези скотове? Че мога ли ей тъй да взема да им дам всичко. Експлоататор, тиранин. Краят краси работата. Господи, не ме оставяй!“

Изведнъж всичко се преобърна в него.

— Знам откъде ми идва болестта. Тук работата не е в Нина, не е и в Анфиса, а във вас, мръсници… — шепне сърдито той и се заканва с пръст на тъмнината. — Вие сте ме подгонили като звяр, вие, вие, заедно с вашия Протасов. Искате да ме унищожите, без гащи да ме оставите?! Чакайте, аз ще ви дам да разберете!…

Тук от тъмнината се чува укоризненият глас на Нина и нейните писма почват да говорят като живи. Прохор се завива през глава, запушва ушите си. Но гласът на Нина е в него.

Като се завърна веднъж от обиколка на обектите, Прохор се почувствува душевно доста зле. Късно вечерта се запъти при свещеника. Постоя до портичката, изведнъж сви назад. В къщи пи сам. Сутринта прати на Нина телеграма.

Същата сутрин при него дойде Протасов. Беше празник. Прохор стана късно. Говориха за работата. Протасов докладваше.

На Прохор направи впечатление, че Протасов прави своя доклад без обичайното въодушевление, сякаш говори за странична работа, която не го интересува. „Навярно ей сега ще изтърси нещо за работниците, ще почне да ми пропагандира своите социалистически фантазии… Учен глупак…“

Инженер Протасов сложи грижливо в чантата чертежите с отчетните книжа и сбърчи умното си чело.

— Прохор Петрович… — започна с усилие той. — Всъщност аз дойдох…

— Знам — смръщи умното си чело и Прохор. — Какво искат от мен?

— Да изпълните вашето обещание по всички точки. Това е всичко.

— Ха! Не е много… А не искат ли… — но Прохор остави последната дума като запас.

Протасов се обиди. Като си играеше със сваленото пенсне, той погледна през прозореца; черната му с бели отблясъци, ниско остригана коса стърчеше.

— Искам да ви напомня обстоятелствата — със студен, но изпълнен с почит глас започна Протасов.

— Аз ги зная по-добре от вас. И въобще, Андрей Андреич, въпреки цялото ми уважение към вас…

— Вас ви спасиха работниците…

— Нищо подобно… Моя труд и капитали спаси божието провидение — проливният дъжд.

Документът на прокурора стоеше в страничния джоб на пикената му куртка, пареше сърцето на Протасов, Но Протасов се мъчеше да се владее.

Помълчаха. На Прохор Петрович му се ядеше. Той рече:

— Да намалим работните часове. Ето какво искат те. И какво става? Дай им десет часа, те ще почнат да искат осем, ще искат шест…

— Човешкият живот, като идеала, е почивка.

— Човешкият живот е труд.

— Не бива да превръщаме живота на хората в каторга.

Прохор дигна към Протасов големите си строги очи и каза:

— Земята трябва да се украсява, застроява, а не да се хайлазува. Щом трябва с каторга, с каторга ще е!

Прохор Петрович явно се вълнуваше. Като се сдържаше и се мъчеше да изглежда спокоен, той попита:

— А колко би ми коствало тяхното нахално искане? Пресметнете и ми доложете. — Той стана и протегна ръка на Протасов.

— Една минута! — Протасов извади от чантата сметките. — Материалните искания на работниците се равняват на една сума, която надвишава малко четиристотин хиляди рубли годишно… Подобряване на храненето и увеличение на заплатите. При многомилионните обороти това е дребна работа.

— Но вие сте си загубили ума! Четиристотин хиляди? Дребна работа?! — отстъпи една крачка Прохор. Очите му се разширяваха, подскачаха, пронизваха Протасов. — И кой ви е дал право, Протасов, да разполагате с моята кесия като със своя собствена?

— Прохор Петрович — Протасов сложи и двете си длани на гърдите, — уверявам ви, че хората ще работят два пъти по-усърдно, вие ще имате печалби. Повярвайте ми.

Прохор се улови за облегалото на креслото и го бутна назад-напред.

— Не. Андрей Андреич… Никакви реформи няма да има. Разбирате ли? Няма да и-ма!

— Значи, вие се отричате от своите думи?

— Да, отричам се — изхърка Прохор със схванатото си гърло.

Лицето на Протасов се наля с кръв, дланите му паднаха от гърдите. Той седна, метна крак върху крак и каза, загледан в земята:

— Англичаните имат един термин: нравствена слепота, или нравствена лудост. Тя е приложима и към вас. Вие сте нравствен слепец. Чувате ли, Прохор Петрович? — вдигна Протасов глава: гласът му звучеше безпощадно и рязко. — Вие сте престанали да различавате понятията подлост и справедливост. Вие сте нравствен безумец! — И той се изправи като на пружини.

Прохор отхвърли креслото настрана, пристъпи към масата и започна да прехвърля книжата, да мести от едно място на друго папките, писалките, моливите. Автоматизмът на неговите движения даде на Протасов да разбере, че Прохор Петрович е развълнуван силно.

— Аха, как ми е омръзнало всичко това! Да, да… Аз съм подлец, аз съм нравствен слепец. Благодаря ви… — Прохор се хвана за главата, надяна маската на потисната жертва и безсилно седна на перваза на прозореца. — Никой, никой не иска да ме разбере! Ето къде е трагедията. Ще ме докарате дотам, че ще зарежа всичко, ще се махна от вас — говореше той замислено и тихо. — Ето ще дойде Нина Яковлевна, работете с нея. А аз ще се махна… — Прохор извади кърпа и се изсекна.

Мисълта за възможно оттегляне излетя от устата на Прохор неочаквано, като птица от хралупа. Прохор дори трепна вътрешно. След като го изплаши и зачуди, тази мисъл залегна здраво в него. Той помисли сериозно: „А и наистина — дали да не зарежа всичко и да се скрия някъде? Уморен съм…“

Мисълта да напусне работата беше довела тук и Протасов. Преговорите са изчерпани. Прохор е като камък.

Протасов извади от чантата сгънат на четири лист хартия.

— Ето ви моето заявление за оставка, Прохор Петрович. Аз също напускам.

Слисан, Прохор стана, с бавна крачка се приближи до Протасов, усмихна се насила:

— И ти ли, Бруте?!

— При така стеклите се обстоятелства, Прохор Петрович, аз съм безсилен да се принудя да остана на служба при вас.

Прохор въздъхна и каза:

— Пък аз, Протасов, наистина се канех да замина за дълго и да предам работата на вас. Помислете си… Останете… Ще получавате четиридесет хиляди.

— Простете, но аз не мога… да се продам дори и за сто!

— Вие погубвате делото, Андрей Андреич. Значи, лъгали сте, че го обичате.

— Не съм лъгал. Обичам работата. Но, извинете… Не искам да работя с джентълмен, когото преставам да уважавам.

Един срещу друг, лице срещу лице, стояха двама души, които не се разбираха един друг. Всъщност истинската им природа е една и съща, но моралните им навици са различни, както ножът на хирурга и ножът на разбойника.

Прохор — със синя руска поддьовка, широкоплещест и висок — гледаше пронизващо Протасов, навел глава и леко изгърбен. Набитият, среден на ръст Протасов беше повдигнал леко към очите на Прохор своето бръснато, загоряло, с черни живи очи лице. Брадата на Прохор е пораснала, дългата му, подстригана в кръг коса също е изоставена — той не обръщаше никакво внимание на външността си и сега приличаше на приказен богатир, който подлудява момите, или на хубавеца кочияш на някой знатен велможа. Впрочем на неговото силно, изразително лице с грамаден нос и орлови очи лежеше сянката на силни душевни страдания. Лицето на Протасов пък, издялано с майсторско длето от слонова кост, носеше отпечатъка на сдържана възбуда и нравствено превъзходство.

— Като се разделям с вас, предупреждавам ви, господин Громов, че работниците ще се борят за своите права по всички легални пътища… Дори и чрез стачка. Довиждане!

Прохор викна подире му:

— Предайте на вашите работници, че тяхното бунтарство, тяхната стачка ще бъде посрещната с щикове!

9

Не му се спеше. Почти бяла предутринна нощ. Изведнъж:

— Мечка! Мечка! Ей, хора! — Ферапонт крещи.

Прохор намъква набързо ботушите, сакото си — нямаше време да обува панталоните, — грабна пушката, изскокна на улицата и затича по посока на гласа. Край къщурката на дякона гъстата тайга се е вклинила в самото селище. По улицата, от тайгата към училището, като вдигаше прах по пътя, тичаше не много бързо, клатушкайки се, една мечка. Подир нея — само по долни гащи и разпасана риза — тичаше бос дяконът. В ръцете си държи тежък ковашки чук.

— Застреляй я, застреляй я, мръсницата! — изрева дяконът.

Като забеляза друг човек, мечката се спря, сви уши, подуши въздуха. Прохор се прицели бежешком и стреля в лявата плешка на звяра. Мечката изрева, подскочи и затича в галоп в напречната уличка, към тайгата. Хората — след нея.

— Улучи я, улучи я! — викаше дяконът. — Ей сега ще се строполи…

Тичаха по кървавата следа, без да изпускат звяра от очи. На самия бряг на една рекичка мечката внезапно се обърна към преследвачите. Прохор се прицели и стреля. Мечката пак изрева, пак подскочи и се хвърли в рекичката.

— Тфу! — плю Прохор. — Сачми. Сбъркал съм пушката.

— Ау! Гледай! — ревна, та процепи тайгата дяконът: пред тях като изпод земята излезе голяма, с прошарена козина, друга мечка; Прохор малодушно удари назад, а дякон Ферапонт — към един грамаден, колкото двама да го обхванат, кедър. Мечката — след него. И двамата почнаха да обикалят около дървото. Мечката тромава, дяконът бърз. Въртяха се ту надясно, ту наляво. Мечката разсвирепя, ревна срещу дякона, дяконът се наду и ревна срещу мечката; оглушената мечка се дърпаше назад, козината на гърба й настръхваше. Омръзна й на мечката тази разправия: изправи се на задните си крака, притисна се с гърди до дървото, разпери лапи и като опипваше с тях, за да хване врага, започна да ходи на задните си крака и да обикаля кедъра. Дяконът хвърли чука и като с клещи сграбчи звяра за двете лапи. Звярът дръп-дръп — не става нищо: ноктестите пръсти на лапите се разпериха, мечката зави от болка.

— Прохор! Прохор! — викаше дяконът. — Ей!

Заедно с Прохор към звяра тичаха и събудилите се хора. Иля Сохатих с изскубнат от оградата кол, Константин Фарков с брадва и още четири-пет души.

— Удряй с чука по главата! — викаше дяконът на Прохор. — Отмалява-ам…

— Мечката — дръп-дръп — здраво. Хората се изумиха: прегърнали дървото от две страни, стояха един срещу друг звярът и човекът. Прохор грабна чука от земята. Мечката със страшен рев озъби срещу Прохор страхотната си паст. Чукът тресна по черепа, мечката изхърка, падна. Дяконът едва можа да разтвори ръцете си, ноктите му бяха почернели, изпод ноктите му течеше кръв.

Нощната победа над звяра не даде на Прохор душевен покой. На работа беше мрачен, ругаеше инженерите и техниците, заповяда да глобят петима работници, че не свалили шапка пред господаря, и уволни от канцеларията двама политически заточеници.

— Аз съм за вас експлоататор, тогава си направете труда да се махнете оттук.

Отсъствието на умелата ръка на инженер Протасов вече почна да проличава. На инженерите им липсваше инициатива или се бояха от отговорност, ръководителите на работите се обръщаха към Прохор за всяка дреболия. Създаваше се ненужна суета, неразбория. Това нервираше уморения Прохор; той не знаеше кого да постави начело на работата и реши, че главен началник на всички работи ще бъде лично той. А времето беше напечено: своите и особено държавните работи трябваше да бъдат изпълнени в строги срокове. Жалко, жалко, че инженер Протасов заряза работата в разгара. Келеш, учен перко, простак!

Бърза телеграма до Нина:

„Протасов напусна. Работата страда. Утре ще бъде на пристанището. Параход ще има след три дни. Повлияй на Протасов да се върне при каквито иска условия“.

Инокентий Филатич Груздев водеше в Петербург най-трезв начин на живот. Като пристъпваше към мошеническото деяние, той посещаваше най-усърдно църквите, палеше дебели свещи, молеше се на колене, искаше от господа да му прати мъдростта на змията, да му помогне да изиграе ония с пълните кесии и да не му пише грях за неговите деяния: той, рабът божи Инокентий, е само изпълнител на волята на този, който го е изпратил. Преди „чашката чай“ благочестивият старец поръча молебен с акатист на безсребърниците Козма и Дамиян и през време на молитвата се опитваше да направи с тези светии духовна сделка „на честна дума“, като им обеща, в случай че това престъпление има благоприятен изход, да пожертвува от личните си средства петстотин рубли в полза на Палестинското дружество. (За своето намерение да смъкне от Прохор не по-малко от двадесет и пет хиляди комисионна той малодушно премълча в своята молитва.)

Хората с търговска жилка имат великолепен нюх: вестникарското съобщение бе забелязано от някои кредитори на Прохор Громов и им направи смайващо впечатление.

Няколко бързи телеграми полетяха от кредиторите в тайгата на името на Громов. Всяка телеграма почти дословно започваше така:

„Разтревожен от съобщението във вестниците за постигналото ви нещастие“ и т.н.

Прохор съставяше отговорите лично, но ги изпращаше не от телеграфната станция в селището, а чрез околийския град, със специален човек, за да не се разчува.

Всички негови телеграми бяха следните:

„Прохор Петрович Громов е тежко болен след постигналото го нещастие, работата предаде на мен. Ще доложа вашата телеграма след неговото оздравяване.

Временно управляващ: Ездаков“

Между Прохор и Инокентий Филатич също се водеше по телеграфа оживен разговор, зашифрован с условни думички.

Старецът се срещаше всекидневно с инженер Парчевски. Споделяха впечатленията си. Веднъж Парчевски каза:

— Много трудно беше с търговеца Сахаров. Като ми затропа с крак, като ми закрещя: „Мошеници сте вие. В каторгата ви е мястото, подлеци!“ — „Какво думате, казвам, Семьон Парфьонич, тук, тъй да се каже, има стихия, тук има божи съд“. И знаете ли какво, Инокентий Филатич? От тяхна страна ще има адвокат, известният гешефтар Арзамасов. Какво ще правим? За да го подкупим, ще трябва голяма сума.

— А колко?

— Мисля — към петдесет хиляди.

Инокентий Филатич дори подскочи и като развиваше ролите на дългия си сюртук, затича из стаята.

— Виж ти, петдесет хиляди!… Но как ви се обърна езикът, млади човече? А? Ами че за това господарят главите ни на три места ще пробие. Не! — запищя старецът. — И ние не сме вчерашни. Да…

— Не зная… Може само двадесет хиляди да вземе…

— Цървули, цървули ще вземе!

„Чашката чай“ се състоя в Мариинския хотел, във великолепна стая, наета специално за тази цел от Инокентий Филатич.

Събраха се петима търговци, още двама представители на фирми, освен това заместник-директорът на един от големите заводи и адвокатът Арзамасов — неугледно, бръснато старче със стиснати устни, с големи рогови очила, плешиво.

За председател на съвещанието бе избран търговецът Рябинин, образован човек, с черна тясна брадичка, болезнено жълт и с плоско тяло като лопата.

Адвокатът Арзамасов поиска от Инокентий Филатич да представи официален документ, който му дава право да води преговори от името на господаря, прочете го, върна го и се обърна към Парчевски:

— Ще си позволя да попитам: кой сте вие?

— Инженер Парчевски. Служил съм няколко години в предприятията на Громов. Сега съм поканен тук като консултант.

Търговецът Рябинин сложи пред себе си златния часовник с брилянтов монограм, изкашля се и откри съвещанието. Докато слушаха съобщението от вестниците, Инокентий Филатич и Парчевски стояха като на игли. Старецът затаи дъх. Парчевски впи очи в четеца. „Май че“, повторено два пъти в статията, се промъкна гладко, без запъване, без да спре вниманието на събралите се. Инокентий Филатич, цял потънал в пот, натисна многозначително под масата крака на Парчевски и прекръсти пъпа си. Инженер Парчевски завъртя гърбавия си нос надясно-наляво и присви очи.

— Може ли господин Груздев да потвърди достоверността на изложеното? — запита с безизразен глас жълтоликият председател, хвърли в устата си една таблетка сода и я преглътна с малко боржом.

— До известна степен мога да потвърдя — отговори Инокентий Филатич.

— Аз бих ви помолил да формулирате вашия отговор по-ясно — забеляза председателят и леко се оригна в кърпата си.

Старецът се почеса по левия мустак, намести очилата си, рече:

— Работата е там, господа, че аз трябваше да отпътувам екстрено: днес, да речем, е пожарът, а утре аз съм вече в бричката. Може нещо и да е преиначено в статията, нещо и да е изпуснато. А пък господарят не можеше да ми разкаже както трябва. — Старецът направи пауза, гласът му трепна трагично. — От силното сътресение той, тоест Прохор Петрович, е кажи-речи на умиране.

Последната фраза срази събранието. Всички замряха на столовете, спогледаха се. Старецът избърса с кърпа очите си. Неловко мълчание. Разбъркваха с лъжичките чая. Мислеха: „Ами ако умре? Отидоха ни тогава паричките… иди, че гони вятъра“.

— Сибир е далече, да се провери, е трудно — рече унило председателят, като покашлюваше и сучеше своята тясна черна брадичка. — Но че Громов е болен, това е факт. Имам телеграма.

— И аз!

— И аз…

Парчевски си записваше нещо в бележника. Председателят запали пура и запита стареца:

— Признава ли се Громов за платежоспособен?

— До известна степен — да.

— Конкретно — предложи председателят.

— Конкретно, естествено, да. Аз имам възможност да подпиша полиците и да изплатя дълговете в пари. Имам пълномощия да ви предложа, господа търговци, по двадесет и пет копейки за рубла.

Пак заскърцаха столовете. Унинието на търговците тутакси намаля. Кой знае защо, те предполагаха, че ще им бъде предложено не повече от десет копейки за рубла. Но привидно, за да хвърлят прах в очите, те започнаха да протестират високо.

— Не, това е невъзможно… Това е възмутително… Това не прилича на нищо. Ние сме съгласни, извинете, аз например съм съгласен да отстъпя двадесет и пет копейки на рубла. Това горе-долу е търпимо. Но да получа вместо рубла двадесет и пет копейки? Не, не… Протест на полиците, съд, опис и публичен търг…

— Ах, милички — запя Инокентий Филатич, като се секнеше и мигаше със запотените си очички. — Лесно е да се каже — публичен търг. Кой ще отиде от тези прекрасни места тук в оня пущинак? Това са фантазии.

В този момент изпод масата се подаде тромаво едрият като лос, старозаветен търговец Семьон Парфьонич Сахаров: бяло брадище, което закрива целите му гърди, високи, с твърди кончови ботуши. Тази година в Русия имаше глад и търговецът Сахаров търпеше огромни загуби от своите три спрели парни мелници. Сахаров е много съсипан, разстроен. Той стисна месестия си пестник и зарева:

— Мошеници сте вие с Громов! Вие само замазвате очите на другите! Мерзавци сте вие! Каторга за вас, подлеци!

— Семьон Парфьонич! Не може така… — извика с тенорчето си председателят, като спря да рисува голата жена. Останалите се ухилиха. — Тук няма подлеци и няма мерзавци… Седнете… — И председателят се закашля.

— Искам думата — развълнувано стана Парчевски. Очите му блеснаха с хитрия ум на лисица, която трябва да направи ловък скок, за да грабне тлъсто парче. — Господа! Знаете ли кой е Прохор Громов? — започна той с патетични жестове, като актьор на сцена. — Прохор Громов е един гениален практически деец. Човек може само да се учудва на неговата енергия, на неговия ум, на неговата несъкрушима воля. Ако вие го подкрепите в тази тъй трудна минута, ще получите всичко и ще работите с него безкрайно много години, като извличате от сътрудничеството взаимна полза. А ако го повалите, ще загубите всичко. Кое е по-изгодно за вас, господа? Да закопаете един крупен предприемач, да погубите едно колосално дело, с което може да се гордее Русия, или да окрилите този гений, за да може отново да литне и да създаде от пепелището промишленост с невиждана сила и размах? Отговорът може да бъде само един. Дори в лудницата, между слабоумните и побърканите, не може да има друг отговор освен — да, съгласни сме! Надявам се, господа, че имам честта да виждам пред себе си цвета на руския капитал, хора на мощния ум и здравия практицизъм. — Цял зачервен от напрежение, разчорлен, Парчевски отпи от изстиналия чай. — Сега позволете с цифри в ръка да развия пред вас, господа, картината на онова, което от нищо беше създадено от гения на Прохор.

Скоро след това Прохор Петрович получи телеграма от Инокентий Филатич:

„Работата е опечена. Двадесет и пет на сто. Заминавам за Москва, за Нижни. Подробности по пощата. Старецът“.

10

Прохор Петрович загуби от пожара четиридесет хиляди. А „чашката чай“ му докара печалба без малко — половин милион.

Ала това не мина даром за Прохор: спечелените с явна измама пари като тежък товар притискаха неговия дух. Остър срам изведнъж се надигна в него. Прати на стареца телеграма: „Връщай се незабавно Москва, Нижни остави“. Гнусно, гнусно… И за какво му беше нужно да прави това? Що за дивашка фантазия? Изглежда дяволът му е пошепнал на ухото. Дано Нина не научи. Обаче… всичко е свършено, търговците са обрани, нечистите пари са в джоба.

Приставът получи съобщение, че работниците от мина „Нова“ почват „да клинчат“, да се зъбят. С двама урядници той пристигна в мината. Златотърсачите — пропаднал народ — се държаха предизвикателно, не се стесняваха. Приставът говореше с тях от стълбището на кантората. Събраха се около петстотин души. Дрипави, мръсни, брадясали. Викаха:

— Защо господарят не изпълнява своите обещания? Ние изгасихме пожара, спасихме имота му. Даде ни цяла кола обещания, а къде е обещаното? Той отпред маже, а отзад лъже! Мъчител, холера да го тръшне! А защо Ездаков, нашият управител, не е уволнен? Той е звяр, кръвопиец, бие ни през зъбите… Долу Ездаков, мамка му!

От кантората изскочи самият Фома Григориевич Ездаков, блъсна пристава настрана и зарева гъгниво на тълпата:

— Млък! Аз ще ви дам да разберете! И мене може да разнищят, ама и от вас не ще остане нищо!

За миг тълпата се сви, смири. И разногласни, плахи викове:

— Да пукнеш! Кръвопиец… Паяк!

— Млък!…

Рижата прошарена голяма брада на Ездаков затрепера от яд, нахалните очи изскочиха от орбитите. Той приличаше на разярен бик.

— Каторжници! Бегълци! Разбойници!… — заканваше се той с вдигнати пестници.

— А ти какъв си?

— И аз съм каторжник! Да, каторжник съм, разбойник съм. Осем души съм заклал. Във всеки джоб нося по два пистолета… Ето! — Той измъкна от пазвата си револвер и стреля по един прелитащ гарван. — На! Вземете го! Само да гъкнете… Главите ви ще надупча!… Не ме е страх, не ме е страх! Не ме е страх! — тропаше той с крака, беснееше, самозабравил се.

Тълпата грабна камъни. Приставът сграбчи Ездаков отзад:

— Ездаков… Фома Григорич… Успокой се, само ми пречиш… — и като натисна управителя с шкембето си, го натика във вратата на кантората.

— Ето, васкородие! — развика се тълпата. — Видяхте ли какъв звяр е?

— Тихо, тихо, момчета… — пъхтеше, задъхваше се приставът. — Всичко ще разберем, всичко ще разсъдим…

— Махнете Ездаков! Махнете Ездаков!…

— Хубаво. Хубаво, момчета, ще го махнем. Господарят сега нещо не се чувствува добре. Неприятности разни. А вие, момчета, не слушайте клюкарите. Ние ще ги изловим всичките. Господин ротмистърът е строг. Освен това — войници… Пази, боже!… Предупреждавам, момчета… А пък вие, момчета, работете както трябва. И всичко ще се нареди, момчета…

— Ние искаме да подадем прошение до губернатора. До министъра! До царя! Смърт чака всички ни…

— Подавайте, подавайте, момчета… Само по законния ред… Само тихо…

Народът, ръководен тайно от стачния комитет, се събираше на групи и в мина „Достан“, в гатерите, в заводите и другите предприятия. Причина за недоволството: господарят не държи на думата си, мизерният живот от ден на ден става по-лош. Изводи: никой не иска да ни помогне, да се опитаме ли, братлета, сами да се застъпим за себе си?

А Прохор Петрович пет пари не даваше. Инженери, техници, механици от всички страни му докладваха, че работните норми са снижени, навсякъде има недоработване, умишлено се развалят инструментите; че дисциплинарните наказания и глоби са престанали да правят впечатление на работниците. В отговор на оплакванията Прохор Петрович обвиняваше техническия надзор за нередностите в производството, не позволяваше да спорят с него, дразнеше се.

— Прохор Петрович, позволете ни да доложим, че при такова настроение на работниците ние не можем да отговаряме за успеха на работата… Ние бихме ви препоръчали по отношение на хората…

— Какво?! И вие ли искате да ме учите?

Инженерите си отиваха объркани, като свиваха рамене.

Мировият съдия, приставът, ротмистър фон Пфефер и заместващият Протасов минен инженер Абросимов, сговорили се помежду си, водиха сериозен разговор с Прохор Петрович.

— Според нас настроението на работниците е такова, че е достатъчно да изпълните обещанието си — и всичко ще се нормализира.

— Аз не мога да изпълня обещанието си изцяло. Тогава бях обзет от паника, обещах във възбудата си повече. Изгоря дъскорезният ми завод, унищожени са маса изработени траверси; с една дума, понесох големи загуби. Пък и изобщо моите работи… — Прохор не се доизказа.

— Много ни е трудно, Прохор Петрович, да поддържаме при създадените условия необходимия ред.

— Да, но досега аз смятах, че властта, която притежава силата на действието, не трябва да поставя въпроса за поддържане на реда в тази плоскост. Условията са си условия, а властта — власт.

— Властта трябва да има макар и призрачна, морална база за прилагане на силата. Ние не виждаме тази база. Напротив, склонни сме да мислим, че вие изпълнявате далече не всички изисквания на правителствения надзор.

— С какво можете да го докажете?

— Аз твърдя това — отметна назад породистата си глава ротмистърът. — Имам копие от протокола за прегледа на вашите предприятия от правителствения инженер в присъствието на вашия инженер Протасов.

— Много от старите неуредици са отстранени.

— Например? Аз не виждам — продължаваше да либералничи жандармският ротмистър.

— Вие сте нов човек тука. Като поживеете, ще видите. Във всеки случай, какво желаете от мен? Аз вече ви казах, господа, че ще се постарая да уволня Ездаков. Да намаля часовете, не мога. Приемам да повиша заплатите на всички работници с пет на сто, на някои с десет, а не с тридесет на всички, както искат те.

— Храната?

— Аз вече казах, господа, че съм дал заповед да се подобри храната и изобщо да се намалят цените на всички продукти. Аз ви казах.

— Простете, Прохор Петрович, не сте ни казвали такова нещо.

— Ето, казвам ви го.

Четири взаимно удовлетворени усмивчици, почти приятелско ръкостискане.

Ала още на другия ден на тези усмивчици беше съдено да се стопят. А наскоро след това лицата на мнозина придобиха трагически маски.

Огромен хамбар, мръсният тезгях е затрупан с вонещо месо, в големи чебъри солено говеждо месо, въздухът мирише на развалено, горещо е: рой зловредни мухи. С най-мръсни престилки продавачи с брадви в ръце. Тълпа работници, деца и жени с кошници, чанти, торби. Жените запушват носовете си с краищата на забрадките. На мнозина от миризмата им се повдига. В краката сноват кучета. Някой силно ритва един пес. Небето е покрито с дрипави облаци. Шуми тайгата.

— Мърша… Воня… Пфу-у!… Че такова месо не всяко куче ще го яде.

— Като не искаш — не вземай. Да не сме го развалили ние? Глупачка! Следващият! Ей, рижата брада с мрежата, пристъпвай!

— Стой, накъде? — една жена блъсва рижата брада. — Мой ред е! Дай на мен, кучи сине, кръвопиецо…

— Не лай! — ежи се продавачът. — Глупачка дългокоса… Подклаждачка…

— Кой лае? Ти лаеш…

Навсякъде викове, неразбория, мръсни псувни, упреци:

— Смрад…

— Мърша.

— На, на, на! — сочат продавачите стената: — Чети акта за приемането… Кои са подписали? Пак ваши. Закупчикът го докара такова, Иван Стервяков. Ние нямаме нищо общо.

Изведнъж в дюкяна нахълтва мужик с опинци и с него две жени.

Мужикът хвърля на пода мократа торба с говеждото и колкото има сили вика, като тропа с опинците:

— Кръвопийци!… Чудовища!… Какво сте натикали в торбата на моето момче, а? А? Какво сте натикали?!

На два гласа реват и жените:

— Извикайте господаря! Извикайте полицията! Ах, ах, ах!…

— Православни! — вика мужикът. — Гледайте, православни, с какво ни гощава господарят! — Той с ярост изтърсва торбата: заедно с лигавото месо на пода се плъзга и нецензурен орган на жребче. — Как се нарича това?… А?…

В миг са катурнати на пода каците със солено месо, волски глави летят на улицата, петимата продавачи, захвърлили брадвите, си плюят на петите и бягат от дюкяна в тайгата. Псувни, глъчка, проклятия, полицейски свирки.

Урядникът, двама стражари, запъхтеният пристав:

— Момчета, момчета, по-тихо. Какво има, гадове?

— Не лай!… — озъбва се тълпата на пристава. — Погледни с какво ни хранят.

Приставът с погнуса разглежда нецензурния орган и плюе:

— Н-да-а-а…

— Искаме да се състави протокол! Искаме отговорност!

Възбудената тълпа нахлува в канцеларията. Върнаха се избягалите в тайгата продавачи, пристигна и закупчикът, рижомустакатият червенобузест Иван Стервяков.

— Тази гадост — трепере му гласът — е попаднала между соленото месо случайно. Не може човек да види всичко, братлета… Аз, братлета, съм сам — вие сте хиляди. Всички трябва да нахраня. Не мога да се разкъсам…

— Тогава ние ще те разкъсаме, жаба такава!…

Написаха протокол. Пред канцеларията се бяха събрали около двеста души. Напират към вратата, надничат.

Изведнъж — викове на улицата:

— Пръсни се! Ще арестувам!

Ротмистър фон Пфефер псуваше тълпата с улични псувни, тропаше с крак като бесен.

— Ние, васкородие, протокол съставяме. Господарят дава много лоша храна. Разбери каква е работата.

— Млък! Пръсни се!… Ще стрелям!… Ей стражари!…

Работниците се оттеглиха.

Ротмистърът телеграфира на генералгубернатора:

„Работниците се събират на тълпи, държат се предизвикателно. Смятам, в случай на нужда, да извърша масови арести“

Новината за нецензурното произшествие се пръсна навсякъде. На следния ден не излезе на работа мина „Достан“, а на третия обяви стачка мина „Нова“.

По предприятията, пръснати на хиляди квадратни версти, почнаха да кръстосват с коне или да кръстосват тайгата пеша неизвестни хора. Те изникваха — тези Гришки Головановци, Мартиновци и Книжници Петьовци — ту тук, ту там, приканваха навсякъде работниците към стачка, като строго заръчваха на тълпата да се държи прилично, да чака указания от работническия стачен комитет.

— А къде е този комитет? — питаха работниците. — Поне да бяхме го видели…

— Засега не можем да кажем това — отвръщаше им латвиецът Мартин. — Сами разбирате, другари, какво опасно време е сега. А когато стане нужда, работническият комитет ще ви призове…

Обявиха стачка петстотин души дървосекачи, стачкуваха всички дървопреработвателни заводи.

Прохор Петрович разпрати куриери по селата на сто и петдесет, на двеста версти да вербуват хора за работа. Обаче селяните бяха почнали тежките полски работи: наемаха се само онези, които нямаше къде да се дянат.

Приставът, урядникът и хора от администрацията обикаляха стачкуващите, придумваха ги „да оставят разтакането“, да не слушат размирниците.

— Край на нашето търпение — отвръщаха работниците. — Ние обичаме работата. Нека кантората задоволи нашите искания.

— Молба или искане?

— Искане! — извикаха от тълпата шлосерът Василиев и Доможиров.

— Тогава изложете своите искания в писмена форма.

— За да се изложат, трябва да се обсъдят. А не ни дават да се съберем, разгонват ни.

Като поговори с Прохор и влезе във връзка с губернските власти, ротмистърът разреши на работниците да се съберат в Народния дом.

11

Стачкуваха цяла седмица почти всички предприятия. Печален Прохор изчисляваше загубите. От неизлизането на работа господарят вече загуби около двеста хиляди. Голяма работа! Мошеническата машинация на Инокентий Филатич в Петербург покри загубите с лихва. Но Прохор Петрович се опасяваше работниците да не започнат да повреждат заводските механизми, минния инвентар, от пожари. Ами ако стачката се проточи дълго? Тогава неизбежна катастрофа застрашава всички негови сложни дела… Печален Прохор старееше, слабееше. Чувствуваше се отсъствието на Нина и особено отсъствието на Андрей Андреевич Протасов.

Къщата му е като крепост: откъм градината, откъм улицата по един топ. Въоръжени до зъби стражари и един урядник пазят господаря денонощно.

Печален Прохор не излизаше никъде.

— Многоуважаеми Прохор Петрович — като трепереше с рижавите си бакенбарди и подрънкваше със сребърните шпори, разкриваше душата си ротмистър Карл Карлич. — Аз трябва да проявя тук, във вашия конфликт, чудеса от находчивост и умение. Пренебрегват ме в службата. Отдавна ми се полагаше да бъда полковник. И аз реших… да, да, реших да се отлича. Или ще усмиря стачката, или ще оставя костите си тук!… — Той мигаше развълнувано, бакенбардите му трепереха, сабята стържеше по пода.

Генералгубернаторът почти не се месеше в тази работа. Ръководна роля играеха губернаторът в губернията и департаментът на полицията в Питер. С току-що получена заповед ротмистър фон Пфефер беше назначен за началник на цялата местна полиция, подчинени му бяха и войсковите сили.

Работниците на тълпи безпрепятствено се вливаха в Народния дом. Зданието е претъпкано с хора. Урядникът Лопаткин върза коня си за едно дърво и като работеше стръвно с лакти, почна да се провира през тълпата към входа. Но еластичната маса на възбудения народ, използвайки случая, като че не нарочно, не умишлено почна да го притиска, да го мачка, да го ръга отдолу с пестници в корема, в хълбоците. Лопаткин изруга и си отиде.

Събранието беше шумно, но редът не се нарушаваше. То продължи до късна вечер. Между насъбралите се е и Константин Фарков. Старецът съжаляваше човешки Прохор, но реши да бъде с народа за правдата докрай. Членовете на стачния комитет, които вземаха думата, призоваваха в своите речи работниците да не обиждат нито полицейските чинове, нито представителите на Громовата администрация, нито самия Громов.

— Другари, ето защо е нужно това — изправи се до масата на сцената латвиецът Мартин. Никой не го позна: той е с черна изкуствена брада и тъмни очила. А и другите членове на комитета също бяха променили своята външност. — В момента, другари, ние водим сега-засега икономическа стачка, тоест опитваме по мирен път, без да изостряме отношенията си с господаря, да подобрим нашето положение. И политически искания сега-засега не поставяме. Разбирате ли, другари?

Исканията на работниците съдържаха осемнадесет точки. Главните бяха: повишаване на работната заплата с тридесет процента; въвеждане на осемчасов работен ден за миньорите и деветчасов във всички останали предприятия; строго спазване на почивните дни, доброкачествени продукти; уволняване на някои служители и на първо място Ездаков; подобряване на жилищните условия и медицинската помощ; вежливо държане с хората, плащане на заплатите в пари, а не в купони и т.н.

Исканията бяха законни. Почти всички се отнасяха до възстановяване на грубо нарушените от Прохор Петрович задължителни правителствени правила.

В края на исканията работниците настояваха незабавно да се затворят всички монополки[1] и пивници.

Връчиха исканията на пристава, за да ги предаде на Громов.

Прохор Петрович свика съвещание, но продължаваше да упорствува. Основателните доводи на инженерите и ръководителите се разбиваха в стената на несъкрушимото упорство на господаря. Прохор Петрович не искаше да види нищо друго в работниците освен свои кръвни врагове: той като че беше оглушал и с двете уши и сърцето му беше съвсем закоравяло. Сега проличаваше влиянието на Фома Григориевич Ездаков, каторжника. Напук на исканията на работниците да бъде изгонен този негодник, той го направи свой главен помощник. Сякаш нарочно Прохор дразнеше, разпалваше страстите на народа.

В резултат на съвещанието Прохор Петрович реши да направи някои малки отстъпки, но по основните точки — отказа.

На другия ден още от сутринта по всички казарми беше разлепена обява с подписа на жандармския ротмистър:

„Едни от исканията на работниците са неизпълними, други неоснователни, а поради това и незаконни. С изключение на еди-кои си точки исканията на стачкуващите се отхвърлят от администрацията. Администрацията предлага, от момента на обявяване на настоящото, в тридневен срок всички да се върнат на работа. В противен случай всички да бъдат уволнени поголовно, мините да се затворят, шахтите да се наводнят, да се спре даването на продукти на уволнените“.

Тази обява слиса работниците. Къде да се дянат те, уволнените, със своите семейства — заедно с децата ще се наберат около десет хиляди души? Та тях цял месец само трябва да ги извозват до железопътната линия или до пристанището. А откъде да вземат пари? Нима трябва да изпукат в тайгата или отново да се хвърлят в лапите на Громов?

Работниците изпратиха мотивирана телеграма до губернатора. Със заповед на губернатора беше предложено на администрацията да влезе отново в преговори с народа, като не изостря протичането на стачката.

Вечерта пристигна от губернията прокурор, статският съветник Черношварц.

Значи, представителите на трите ведомства: на правосъдието, на вътрешните работи и военното се събраха да защитят печалния Прохор от петхилядната маса на „наглите“ работници. Те дойдоха със своята правда, чиято основа е насилието. Впрочем те дойдоха с това, което им подсказваше настоящият исторически момент. Те и не можеха да дойдат с нещо друго, което би могло да зарадва хилядите трудещи се и да ликвидира алчността на Прохор. Дори и да искаха, не биха могли да направят това: та те са ни повече, ни по-малко покорни жреци на всесилния молох.

Обаче стачкуващите се радваха на идването на прокурора: поради своята наивност те виждаха в него висш представител на властта; от него трябва да се страхува и самият жандармски ротмистър, те ще връчат на прокурора едно дълго прошение, където ще излеят всички свои жалби срещу съществуващия ред.

Дванадесет представители, сред които и Константин Фарков, Доможиров и Василиев, се запътиха при прокурора с жалбата. Черношварц не пожела да изслуша представителите.

— Вие навярно сте агитатори — подхвърли им той с погнуса.

Обидени, те почнаха да се кълнат.

— Избра ни народът, работническите маси.

— Не ви вярвам — каза Черношварц. — Нека самият народ потвърди, че не сте агитатори, а само негови представители.

Като научиха това, работниците почнаха да пишат „съзнателни бележки и заявки“, взеха да се купчат — като скорци пред отлитане; ходеха на тълпи от казарма на казарма, събираха се по много на брега на реката, заловиха се всички наедно да съчиняват прошение до прокурора. До един обърнат сандък седеше тържествено работникът Пьотр Доможиров. Пред него — хартия и мастилница. Прошението се пише час, два. Народът е мрачен. Рядко-рядко ще подхвърли някой печална, с пипер смешка.

— Пиши: зелето е гнило. Пиши: дават ни хляб от непресято брашно. Веднъж намерихме една мишка в хляба… С боклук, с клечки! А имаше, братлета, един комат с конски фъшкии…

— Тези комати пазят ли се?

— Пазят се! Всички се пазят… И протокол има.

— Пиши: дава се развалено месо, негодно за ядене, със струпеи. От такова месо ни болят коремите, а в казармите, когато го готвят, вони, не може да се диша. Точно тъй пиши.

Прошението се пише дълго. От Пьотр Доможиров се лее пот, пръстите му се вдървяват, ситните мъниста на буквите се сливат.

— Ето осемдесет и две прошения от жените. — Млада работничка оставя пред Доможиров купчина изписани листчета и ги затиска с един камък. — Тук са нашите сълзи, всички наши мъки.

Така, като въртеше опашка, се влачеше времето. Сред народа — образцов ред. Пиянството изведнъж като че бе пресечено. Псуването изчезна. Като помнеха заръката на стачния комитет, работниците се следяха зорко един друг да се запази имуществото на Громов. В мините, във всички предприятия бяха поставени собствени караули, за да се предотврати грабителството. Цялата администрация, всички служещи от предприятията, се зачудиха крайно от внезапно настъпилия ред, какъвто по-рано нямаше. Почти всички те се опасяваха, че заедно със стачката ще започнат погроми, пожари, разпасано пиянство. Но излезе така, че многохилядната полуграмотна маса, сред която имаше стотици престъпни елементи и пропаднали луди глави, разумно се окова с железните вериги на дисциплината.

Мнозина, за да са по-далече от всяка съблазън, изливаха водката от шишетата направо на земята, смееха се, пускаха шеги:

— Не ще пия водка аз до смъртния си час. Водката не е другар на работата…

Работниците се бореха за правдата, за правата си; те свещенодействуваха. А животът по свой начин ограждаше от всички страни назряващите събития.

Угрюм-река течеше спокойно, като образуваше обаче край двата противоположни враждебни брегове два острова — за Прохор и за стачката.

Нина бомбардираше Протасов с телеграми. Връщаше се победоносният Инокентий Филатич от своето пътуване. Заедно с жена си под името Иван Иванич се върна и Пьотр Данилич Громов. Той се настани тайно в нова, построена от Нина къщица, на пет версти от резиденцията, в кедрака до една рекичка. Заедно с Пьотр Данилич пристигна и старичкият отец Ипат на гости на своята дъщеря, дяконицата Манечка.

Служещите нямаше какво да правят; служещите се веселяха, както можеха, уреждаха си пикници и пиянства. Кети се сдружи интимно с поручик Борзятников: много често се разхождаха в гората; лицата им отекоха от комарите. Отец Ипат — шишкавичък, нисичък, с ръце отзад — клатушкайки се, се разхождаше чинно из околностите, оглеждаше непознатата му местност…

Сега Дякон Ферапонт не се разделяше с Манечка: заедно ходеха на богат лов за дивеч, събираха ягоди. Когато дяконът стреляше, Манечка затваряше очи и силно запушваше уши.

Веднъж привечер срещнаха Кети при една рекичка; тя се преструваше, че чете някаква книга, но току се оглеждаше настрани; Борзятников не идваше — види се, задържал го е в къщи някакъв изключителен случай.

— А! Здравейте…

На Манечка тая среща не е присърце: тя ревнуваше дякона от учителката.

— А не ви ли е страх от мечка? — избоботи дяконът.

— Какво говорите! Тук е близо до къщи, няма тайга: ливади, кедрови горички. Вие към къщи ли? Да вървим заедно. А аз, знаете, малко… — и Кети посочи една бутилка и се разсмя.

Манечка се намръщи. Тръгнаха по пътечката. Походката на Кети не беше много сигурна.

— Аз скоро ще намразя това конте Борзятников, тъй ми се струва. Безсъдържателен, като празна бутилка. А скука, страшна скука… Няма хора…

— Да — рече дяконът. — Дори ми е чудно, че вие с него… Та той е дошъл да убива хора.

— Какво приказвате?… И вие смятате това за възможно?

— Абсолютно тъй е…

— Оставете тия работи, Ферапонт.

Манечка се наежи:

— Той за вас не е Ферапонт, а отец дякон!

— Добре, ще го имам предвид. — И Кети пак се разсмя тъжно, пряко сили. — Поне Нина по-скоро да си дойде… Тук човек ще се побърка. Страшно е някак си… Манечка, вземете ме у вас на квартира. — Манечка само сви рамене.

Дяконът е натоварен с пушки и торби като камила. На пътя им — разлял се по каменисто корито поток. Дяконът вдигна Манечка с лявата си ръка, а Кети с дясната. Манечка зарита кокетно с късите си крачета и с подчертана нежност прегърна мъжа си за врата. В сравнение с величествения дякон Манечка приличаше на четиригодишно дете, а Кети — на дванадесетгодишно момиченце. Трябва да се върви през водата около петдесет крачки.

— Дръжте се и двете за врата ми — каза дяконът.

Кети се усмихна, прегърна някак си особено дякона и задъха в ухото му на спиртни изпарения:

— Миличък Ферапонтик мой, Ахила…

Манечка изведнъж зафуча като котка и плюна в лицето на Кети. Кети прихна злобно, плю в лицето на Манечка и двете моментално се счепкаха за косите. Дяконът загуби равновесие, подхлъзна се, викна: „Какво правите! Глупачки…“ — и тримата паднаха във водата.

— Какво става там? — и ротмистър фон Пфефер посочи от коня с бинокъла цапащите във водата хора.

Пряткин и Оглядкин се взряха изпод длани и казаха:

— Предполага се, че пияни работници се бият, васкородие…

Ротмистърът остана твърде доволен от отговора и удари галоп нататък по стръмния бряг на долината. След него групичка на коне: жандарми, стражари, съдията, офицерът Борзятников. Трябва по светло да пристигнат на територията на механическия завод и мина „Достан“, По пътя късаха разлепените навсякъде „Възвания на работниците към работниците“.

[1] Специални държавни дюкяни, в които продавали водка. ↑

12

— Какво, изобщо ли не искате да работите?

— Не искаме, отче. Отвсякъде оскърбления! Тъй и тъй ще се загива. Може бог да погледне към нас, да види правдата, а на притеснителите да прати бързо божия съд.

Отец Александър седеше в семейната барака на дърводелците. Помисли, смръкна емфие и рече:

— Ваша работа, ваша работа…

Брадатите дърводелци самодоволно почесваха в отговор гърбове и задници.

— А аз ето защо дойдох… Наближава престолният празник. Всяка година, както знаете, през тези дни се почиства храмът, измиват се основно стените с живописта и таванът. Построяват се особени скели. Ще ми трябват петима дърводелци и десетина жени, чистачки…

— Не се съмнявай, отче. Всичко ще направим безплатно, за бога — ревностно се обадиха жените.

На другия ден още сутринта за почистване на църквата се запътиха група дърводелци и жени. Два големи артела, с по около сто човека, довтасаха с инструменти, с боя да ремонтират Народния дом и училището.

Работниците правеха това по свой собствен почин: те смятаха и училището, и Народния дом полезни за тях. Константин Фарков — бос, със запретнати крачоли — боядисва заедно с другарите си покрива на училището, друга група изпушва стените, жените мият прозорците, подовете, вратите.

Двамата свещеници са в църквата. Жени с подпретнати поли, петима стари дърводелци. Отец Александър говори:

— Благолепие в храма направихте, сега и във вашите жилища стана чисто.

— Чудо и половина, чудо и половина… — изпъшкваше грохналият отец Ипат.

— Отче! — викат жените, като бършат сълзите си. — Както живеем сега сговорно и чисто, така, откакто сме се родили, не сме живели. Чак сами не си вярваме.

— А кога ще ви свърши стачката?

— Ами каним се, отче, на прокурора да пишем… Каквото каже той — говорят дърводелците. — Няма вече към кого да се обърнем. Освен в гроба, към червеите.

— Да бяхте помислили не е ли време мирно и тихо да отидете на работа. Нали трябва да се влезе и в положението на господаря.

— Ех, отче! — развикаха се в надпревара дърводелците и жените. — Ако знаеше как се гавреха с нас тези антихристи, друго щеше да приказваш. Какво понесохме мълчаливо и изстрадахме… Пък да се оплакваме, се страхуваме: ще ни изхвърлят… Съжали ни.

— Съжалявам ви, съжалявам ви, братия — смръкна емфие отец Александър и острите му очи се чумерят под гъстите вежди. — Но аз съм враг на насилието както от едната, така и от другата страна. С мир трябва, братия, да се свърши.

— Ами че ние не насилничим. Господарят насилничи. Затуй ти на него говори. Вразуми го, тая нечиста сила.

— Вярно, вярно, вярно — изкашля се отец Ипат.

След обеда двамата свещеници със сини калимавки, с нови раса, с протойерейски жезли церемониално се запътват към къщата на Прохор Петрович. Отец Александър реши да поговори остро с господаря:

— Ще ударя с този жезъл по пода и ще викна: „Нечестивец! Богоотстъпник! Докога ти, сине на сатаната, забравил заветите на Христа, ще измъчваш своя народ?“

— Именно, именно… — съгласяваше се дебелотумбестият отец Ипат, като кокореше очи от задух. — Точно тъй му кажете, Александър Кузмич. И аз ще ви подкрепя, и аз ще ударя с жезъла, но не по пода, а Прохор по врата. Чудо и половина… Аз го познавам още от сополиво хлапе. Прескачаше в градината ми да краде ябълки. Ах, нахалник, ах, нахалник!

До прозореца, в сянката на виолетовите пердета, стоеше спотаен Прохор. След дългото трикратно позвъняване на посетителите най-после излезе камериерката:

— Ах, здравейте, отчета! — И като почна да шари с очи и да хапе устни, цяла пламна в червенина. — Прохор Петрович е неразположен. Отдавна си легна и нареди да казвам да не го безпокоят повече.

— Предайте на господин Громов, когато отрезнее… не се наспи, а отрезнее… че са идвали двамата пастири с духовно назидание. Той не пожела да ни приеме — за това ще отговаря пред бога. И че няма от нас благословение! — Като задиша тежко с косматите си ноздри, отец Александър с високо вдигната глава започна да слиза с достойнство по стълбището, като удряше с жезъла по стъпалата.

— Ах, нахалник, ах, нахалник! — фъфлеше отец Ипат, като бързаше подир него… — Ябълки крадеше… бели кандилета. Ах, мошеник!

Прохор стоеше до прозореца в сянката на виолетовите пердета и гледаше подире им.

Като пристигна на територията на механическия завод и мина „Достан“ по светло, ротмистър фон Пфефер започна доста своеобразно да изучава обстановката на работата: ходеше със своята глутница от барака на барака, от къща на къща, надничаше в казармите, в землянките и навсякъде тропаше с крака, раздрусваше сабята, заплашваше:

— Ако не тръгнете на работа, ще дойда тук с войници и ще ви разстрелвам направо в казармите, няма да жаля нито жените, нито вашите кривокраки изроди!

— Какво, бесни вълци ли сме, та да ни разстрелвате? Ние сме хора, ваше високоблагородие. Ние дирим правдата. По-мирни от нас няма — отвръщаха му миролюбиво, като едва се сдържаха, и спокойните, и разпалените работници. А онези, които бяха по-буйни, дюдюкаха предизвикателно подире му, щом ротмистърът се отдалечаваше от жилището:

— Дю-дю-дю-дю… Ама че се люти!…

Не оставаха назад в свирканията и виканията и дечурлигата. Ротмистърът позеленяваше от яд, препъваше се в дългата си сабя.

Вечерта властите и стражарите заминаха нанякъде. А в глухата нощ мировият съдия, ротмистърът с жандармите, урядници и стражари се приближиха тихо до бекярската казарма, обкръжена от пристигналите войници. Пресипнало и тревожно лаеха кучетата. Небето е покрито с гъсти облаци. Насреща — караулният с фенер.

— Кой иде?

— Свои.

Караулният се стъписа от тези „свои“, свали шапка.

— Доможиров, Василиев, Семьонов, Марков и Краснобаев в къщи ли са?

— Май че са в къщи. Май че спят. Не мога да кажа точно.

В бараката — сънна тишина и хъркане. Електроцентралата стачкува, няма светлина, тъмно е.

… Тъмно е и там, далече оттук, в село Разбой. Те излизат на улицата. Мъртвият вълк със странна гримаса е озъбил червената си паст към тях, зверчетата се усмихват. Мрачното небе е притиснало земята, вредом — мълчание, отдавна са угаснали светлините в жилищата.

— Тъмно е — казва Протасов.

— Да, тъмно е. — Изпраща го Шапошников с измайсторен от него фенер. — Тук има кал, вървете по-вдясно…

Вървят мълчешком. Протасов долавя развълнуваните въздишки на спътника си. Протасов мисли за Нина, за вчерашната й телеграма:

„Верочка умира. Аз съм отчаяна, разкъсвам се, пренебрегнете всичко, заради мен върнете се на служба.“

Протасов казва:

— Най-много се боя работниците да не схванат напускането ми като страх от моя страна. Ще кажат: „Взе, че пред самата стачка избяга.“ Реших твърдо да се върна. Вие одобрявате ли това, Шапошников?

… Фенерът плава по-нататък. Събуденият Пьотр Доможиров скача. На пойката под хвърлената риза, под гащите има купчина „съзнателни бележки“.

— Арестуван си! Обличай се.

Впивайки се в лицата на спящите, фенерът снове по дългата редица двуетажни нарове. Работникът Василиев го няма. Василиев се е скрил. Арестувани са петима.

— А защо ни арестувате?! — викат те.

— Какво, какво? Кого арестуват?! — Надигат се по наровете хора, дръгнат сънливи изпоядените си от дървениците хълбоци, гледат незрящо шавливото пламъче на фенерчето, вслушват се в дрънченето на отдалечаващите се шпори. — Ей, отговорника, какво е станало?!

— Арестуваха наши хора.

В друга казарма са арестувани четирима, а с тях — и случайно нощуващият тук Гриша Голован. Навсякъде търсеха циклостила и прокламациите: „Възвание на работници към работниците“ — не намериха нищо. Не намериха и латвиеца Мартин, и мнозина още, набелязани за арестуване. Ротмистърът кипеше от яд. Събудилите се в различни ъгли работници викаха:

— Защо идвате при нас нощем, и при това с войници? Ние стачкуваме мирно, никого не закачаме. Пращайте ни известия, ние сами ще се явяваме… Денем.

От бараката на мина „Достан“ са арестувани трима: политическият заточеник, студентът Лохот, и двама руски семейни селяни. Разсъмваше се. Мнозина станаха, варяха чай. Шумяха, присмиваха се на ротмистъра, на войниците.

Един брадат златотърсач с червена чак под коленете риза зловещо крещеше от улицата в бараката:

— Ей, жени, дечица, хора! Излизайте всинца!… Нека всинца ни откарат…

— Млък, мискинино! — дрънка сабя ротмистърът.

— От мискинин чувам това! И баба ти беше най-долна мискинка, познавам я…

Масата се смее гръмогласно. Назрява скандалче. Ротмистърът хапе до болка устни, мълчи, страх го е от бунт на нехранимайковците-златотърсачи.

Откарват под конвой дванадесет души в града, на четиристотин версти, в затвора.

До губернатора и в департамента на полицията летят телеграми:

„Почти целият стачен комитет е арестуван. Ексцеси няма. Настроението на работниците е напрегнато-изчаквателно.“

От сутринта започна силно брожение сред работниците. Новината за арестите вдигна на крак всички. Хората се събираха на купчини, негодуваха. Обсъждаха въпроса за недостатъчната дажба — хората гладуваха, за необходимостта да се поиска изплащането на всички изработени пари. Кантората отказа и дажбата, и парите, господарят не сдържа думата си, господарят не иска да направи отстъпки, той дори не желае да изпълни договорните задължения и инструкцията на правителството. Господарят е предател, звяр.

— Момчета! Трябва да освободим нашите.

Триста луди глави се втурнаха към кантората, за да искат преди всичко да се освободят арестуваните. Сред тълпата е и Филка Шкворен, окрилен от надеждата, че ще стане погром, ще падне келепир. От другата страна на реката, зад моста, стояха войници с пушки. По моста, право срещу тълпата, препускаше офицерът Борзятников.

— Стой, стой! — викаше той и размахваше шашка.

— Отиваме по работа — спря се тълпата. — Искат да ни уволняват, не ни дават дажбата, ние…

— Пръсни се-е-е!… Ще заповядам да стрелят!

И като вдигна прах, той препусна обратно.

— Не вярвайте, братлета, не вярвайте! — понесоха се сред тълпата подстрекателски възгласи. — Войниците няма да стрелят по свои.

Но се виждаше как войниците приготвиха пушките. Тълпата се слиса и с ругатни обърна гръб на войниците.

По нареждане на съдията привечер почнаха да изселват от четири бараки онези работници, на които е била изплатена предварително цялата заплата. Изселването се ръководеше от пристава. Всички партушини: ботуши, сандъчета, дрехи, изхвърляха навън. Изтласкваха набелязаните с ритници, влачеха ги за яките. Носеше се стон, вой, проклятия. Работниците, които наблюдаваха насилието, бяха вбесени. Но войниците и стражарите им се заканваха с нагайки и щикове.

— Момчета! Трябва да се оплачем на губернатора, а пък даже и на самия генерал-губернатор…

Малцината оцелели от ареста ръководители на движението изпратиха бързи телеграми до губернатора и в Петербург. Те се оплакваха, че арестуването на работническите представители налива масло в огъня, народът губи спокойствие, че насилственото изселване на работниците в това глухо място, където няма жилища, е престъпно, застрашава с гладен бунт и всякакви бедствия.

Извадки от дългата телеграма на разтревожения губернатор до прокурора Черношварц:

„… Ако намирате за възможно, освободете арестуваните. Забранявам изселването до пълното ликвидиране на стачката. В случай на повторно насилствено изселване приставът ще бъде даден под съд от мен. Настоявам да се склони собственика Громов да задоволи законните претенции на работниците.“

По повод тази телеграма Прохор свика тайно от прокурора съвет с Ездаков, пристава, съдията и жандармския ротмистър. Като резултат от съвещанието бе изпратена телеграма в Петербург до Министерството на вътрешните работи с подписите на присъствуващите:

„Нерешителната и объркана тактика на губернатора подкопава нашите позиции, дава на работниците опора за по-нататъшни изнудвания, удължава стачката, причинява неизчислими загуби, подронва престижа на властта. Молим да се дадат директиви на ротмистър фон Пфефер за окончателно ликвидиране на стачния комитет и извършване на по-нататъшни арести.“

Тази телеграма даде резултат. Под натиска на Петербург губернаторът телеграфира на прокурора Черношварц и на жандармския ротмистър, че от негова страна, от страна на губернатора, няма пречки за по-нататъшните арести и други разумни мерки за ликвидиране на стачката.

Ротмистърът тържествуваше: той потриваше ръце, предчувствуваше скорошния край на стачката и големи подаръци от Громов. Впрочем подаръци имаше и преди това: ротмистърът поръча на един придружаващ арестуваните жандарм да преведе в околийския град три хиляди рубли на името на баронеса фон Пфефер.

Ротмистърът подрънкваше победоносно с шпорите, пъчеше ватените си гърди. А прокурорът, който се учудваше на противоречивите телеграми на губернатора, се досещаше, че Прохор Громов и неговите поддръжници водят тайно от прокурора „непочтена“ политика чрез Петербург. Това ядосваше прокурора.

В същото време сред работниците цареше пълно униние: мнозина чувствуваха остро недостига от продукти, нямаше откъде и с какво да се купят. Някои вече гладуваха.

При Кети дотичаха две дечица: Катя и Митя, нейни ученици.

— Госпожице!… Майка и татко ни изпратиха при тебе… Парички нямаме. Гладни сме… Трети ден вече.

Кети отива с тях в спестовната каса, изтегля последните си грошове, дава ги на децата.

Пише на Нина писмо:

„Ти, по всичко личи, нямаш сърце. Само се преструваш, че обичаш народа. Всъщност животът на Верочка ти е по-скъп от живота на хиляди работници и деца. Ти си егоистка, ти си самка! Прощавай за тези жестоки думи. Сега разбирам Протасов и разбирам и ценя неговия начин на мислене. Това се казва човек! А ти и твоят звяр Прохор сте от един дол дренки. Не мога да живея тук, в тази атмосфера на насилие е задушно, непоносимо. Помагам на осем гладни семейства, дадох им всичко, което имах, остана ми само канарчето. Готова съм да дам и живота си, но не зная как. Институтът ни изхвърли в живота като глупави слепи кученца. Едва сега почвам да разбирам ролята и задължението на човека в живота. Аз съм глупачка, глупачка, пияница, развратница. Да бъдат проклети тайгата и вашата алчност! Прости, Нина, мила, скъпа, чудесна… Прости мен, пияната, развратната мръсница. Ех, пропадна твоята Кети! Прощавай. Не мога повече.“

Мастилницата, писалката политат на пода. Писмото е разкъсано на ситни парченца. Канарчето отваря своето бисерно оченце, чурулика:

— Момиче, какво правиш?

Кети ридае злобно, отчаяно.

13

Телефонът звъни.

— Господин прокурорът ви моли да заповядате в дома му.

— Кажете на прокурора, че не ми е добре, моля го да дойде той при мен. Ей сега ще му изпратя кон.

Широкоплещестият нисък прокурор Черношварц, който прилича на бивш моряк, влезе в кабинета на Прохор Петрович с тежка походка. Спаруженото му лице има пепелявожълт цвят, под очите му големи, сбръчкани торбички. В цялата му фигура — раздразнение, гняв. Подаде небрежно ръка, седна, закани се на Прохор с големите си, загубили блясък очи. Прохор не се изплаши, Прохор сбърчи кожата на челото си, прониза прокурора с поглед. Прокурорът се опита да намръщи чело, но изведнъж трепна пред силата на очите на този брадат човек и се извърна.

— На вашите услуги съм — за да смути съвсем чиновника, почти викна доволният от себе си Прохор.

— Да! Ето що… — изтърси басово леко обърканият прокурор. — Съгласно директивите на изпратилата ме власт, а също така в интерес на работниците, а отчасти и във ваш интерес, аз съм длъжен, уважаеми господине, да ви кажа следното… — Прокурорът се смръщи, улови се за увисналата, подпухнала буза и поцъка.

— Какво, зъби ли?

— Да, проклетите!… Дупка.

— Не желаете ли коняк? Радикално средство.

— Не, благодаря. Не пия… Аортата, разбирате ли. Смъртоносна болест. Забранено ми е. Най-строго. Ах, проклетите!…

— Опитайте се да пренебрегнете забраната — рече Прохор с насмешка. — Ако рече човек да се ограничи само с позволеното, рискува да се превърне в нула и животът ще му се стори затвор: това не може, онова не може. Аз на себе си сам забранявам и разрешавам.

— Да. Вашата логика, извинете, е твърде примитивна. Това е логиката на хора с мъртва хватка, извинете. Тъкмо на тази тема аз съм длъжен, уважаеми господине, да поговоря с вас. Трябва да отбележа, че изпитвам известно неудобство да водя разговор във вашия кабинет, а не…

— Извинете, господин прокурор, но съобщих по телефона на вашия чиновник, че съм болен…

— Ах, да! Докторът ви е забранил да излизате, но нима не можехте, според същата тая ваша теория, да пренебрегнете забраната. Ясно. Вие правите само това, което на вас ви е изгодно. И така, ето в какво… — прокурорът пак се улови за бузата и като накуцваше с десния си крак, затича из стаята.

Прохор наля от кристално стъкло в две сребърни чашки скъп коняк и извади от бюфетчето тънко нарязан лимон. Прокурорът обичаше да си попийва, чак слюнки му потекоха.

— Моля. Струва ми се, че се казвахте Василий Василич?

Прокурорът се смръщи в убийствена гримаса, запъшка и като махна отчаяно с ръка, изпразни сребърната чашка.

Прохор го погледна смело и нахално:

— Помогна ли?

— Не зная. Като че ли.

Пауза.

— И така, съвсем официално… Във вашите предприятия, уважаеми господине, се наблюдава пълно нарушаване на задължителните постановления на правителството от дванадесети юни хиляда деветстотин и трета година. Известни ли ви са тези постановления? Ето ги… — И прокурорът извади от джоба на униформената си куртка една дебела брошура и я размаха във въздуха. — Да!… Прочетете тук: жилищните помещения за работниците трябва да бъдат светли, сухи, черчеветата на прозорците непременно двойни и така нататък, и така нататък. А у вас какво е? Не жилища, а гробове. Кой ви е разрешил да строите така, както сте строили?

— Аз.

— За това трябва да ви привлекат под отговорност. Хората не са добичета. Настоявам всички бараки да бъдат преустроени. Чувате ли, уважаеми господине, настоявам…

Прохор се усмихна в брадата си, напълни чашките, рече:

— Не мога да направя това отведнъж.

— Работниците нямат на ръка работнически книжки. Те не знаят колко пари са изработили. Къде са тези книжки?

Прохор пак сключи вежди, но тозчас се усмихна меко и направи лек жест с ръка:

— Василий Василич, моля.

Прокурорът се улови за бузата, запъшка и пи. Пепелявожълтото му лице стана розово, очите му заблестяха.

Продължителна пауза. Прохор крачи из кабинета.

— Работническите книжки се намират в кантората. Това е пропуск. Много пъти съм казвал, сега ще заповядам да ги раздадат на работниците.

— Моля ви се, Прохор Петрович, моля ви се — рече прокурорът с омекнал бас.

— Помага ли?

Отново мълчание.

— Помага — каза прокурорът. Навъси като орел гъстите си вежди и заприлича на Бисмарк.

Прохор наля пак чашките.

— Аз ви слушам внимателно, Василий Василич.

— Да! — и като дигна страшно пръст нагоре, прокурорът замърда вежди. — Вие сте лош крал във вашата държава, извинете за израза. Вашите поданици пъшкат от вашите сатрапи и от вас самия. Аз зная… Вие…

— Извинете, господин прокурор. Ако за всичко вървя по волята на моите поданици, аз самият бих се обърнал в лош поданик на своя господар. А осмелявам се да мисля, че все допринасям някаква полза на нашето отечество…

— Да, да! Да, да! Кой отрича това? Но вие нарушавате установените от правителството норми за работа. Вие съвсем обезценявате труда, работният ден у вас е прекомерно дълъг, жилищните условия са непосилно лоши, лъгане в сметките. Лъгане в меренето, развалени продукти и… извинете… някакъв… някакъв… извинете за израза, някакъв нецензурен… този… този… — на прокурора неудържимо му се допи, той се хвана за бузата. — О, проклет!…

— Моля ви.

Прокурорът изпъшка, пийна и хапна лимон. Почна да разглежда с интерес една картина от Шишкин.

— Да! — възкликна прокурорът и като се приближи до Прохор, му се закани със свит пръст. — Аз настоявам. Да, да, да… Вие незабавно трябва да направите отстъпки. Да прибавите двадесет и пет на сто към заплатата на работниците, да уволните Ездаков, да реорганизирате цялата работа, да върнете Протасов, да, да, да, моля да не възразявате. Изобщо вие трябва да направите всичко това още утре, още утре!

Прохор се засмя открито в лицето на прокурора, наля коняк, рече:

— Вие, Василий Василич, много леко, дори смешно наивно искате да се разпореждате с моите работи и с моите капитали. Но позволете да попитам, господин прокурор, кой ги е печелил: вие или аз?

— Напълно вярно, вие. Ала в това са ви помагали и работниците. Седемдесет на сто може би.

— Ах, така ли? Е, тогава естествено. Моля.

Пиха. Прохор наля още.

— Помага ли?

— Помага — рече прокурорът. — Зъбът се успокои.

Очите на прокурора се слепваха, носът му увисна над устните.

Продължителна пауза. Прокурорът взе леко да подрямва.

— Василий Василич! Скъпи мой… — Гласът на Прохор е като трион. Прокурорът поотвори очи. — Аз имам силна, твърде силна протекция в Петербург. И членовете на Държавната дума, и дори някои от министрите. (Прокурорът отвори очи по-широко). Не забравяйте, че аз съм един от най-крупните капиталисти в Русия. Ето защо, мили мой, нека по-добре да живеем дружно. Половината от тези работници аз ще уволня, другата половина ще остане. Тия дни ще пристигне нова група от четиристотин души и след седмица ще имам излишък от работна сила. Гладни добичета в наше време има доста. Но аз от своя принцип не отстъпвам. Давам на народа минимум, вземам максимум. И после — ако отстъпя днес, ще бъда принуден да направя това и утре, и в други ден… Пусни прасето под одъра, то се качва на одъра!

— Да! Разбирам ви напълно — събуди се окончателно прокурорът и изпи петата чашка коняк без покана. — Да… Но аз съм длъжен да действувам в контакт с губернатора. И изобщо… и изобщо… такава е волята на негово превъзходителство. Какво? Той очаква мирно завършване на стачката. Какво?

Прохор отвори средното чекмедже на бюрото си.

— Аз ще дам на негово превъзходителство изчерпателни обяснения. Уверен съм, че ще ме разбере. А това тук е за вас — и Прохор Петрович връчи на прокурора запечатан с пет печата червен восък пакет.

— Какво е това?

— Десет хиляди.

Прокурорът почервеня, опули очи, задруса глава като паралитик, замахна и хвърли пакета в лицето на Прохор:

— Как посмяхте! Рушвет?! Подкуп?! Ще заповядам да ви арестуват. Още сега! Незабавно!…

Прокурорът закрачи твърдо към изхода, грабна изправения до камината чепат бастун и като тръшна вратата, излезе.

На Прохор му притъмня.

Изселването на работниците по заповед на прокурора е спряно. Приставът не знае как да се държи. Обърка се и съдията. Приставът отиде при съдията да се съветват. Двамата се напиха като свине. Работниците се готвеха да отидат при прокурора всички вкупом.

Прохор не се плашеше от арест, смяташе такъв акт за съвършено невъзможен. „Прокурорът е голям глупак — мислеше той, — на него му действува само конякът, а рушветът не му действува.“ Излезлите от релсите ум и сърце на Прохор имаха нужда от разтърсване.

Запъти се при Наденка. Пристава го нямаше. Седяха дълго, до късна вечер. Говориха бавно, сериозно. За какво говориха — не се знае. Знаеше само вълкът. Прохор даваше на Наденка някакви инструкции. Наденка утвърдително кимаше с глава.

— Разбра ли?

— Разбрах… Всичко ще изпълня.

През нощта, с участието на ротмистъра, бяха направени нови арести в селището и бараките. Хлътна и Петя Книжник.

Същата нощ, по заповед на прокурора, беше арестуван Фома Григориевич Ездаков. От прокурора беше подписана заповед и за арестуването на рижавомустакатия закупчик Иван Стервяков, но опасявайки се от отмъщението на работниците, той преди три дни бе офейкал в тайгата.

Щом се съмна, народът научи за арестуването на своя заклет враг Фома Ездаков и за обиска в дома на Иван Стервяков, този измамник и разбойник. Работниците, отделени напълно от стачния комитет, поради своето късогледство, си въобразиха, че прокурорът изцяло е на страната на народа.

— Братлета! Прокурорът държи за нас.

Така мислеше и Наденка. Наденка действуваше. Тя имаше приятелки във всяко предприятие, които знаеха как да се държат. Наденка се хвърляше надолу с главата в здравите мрежи на Прохор Петрович. Това съдбоносно влияние на громовщината господствуваше навсякъде: под него попадаше всеки, когото улавяше на жизнения му път примката на Прохор. Така връщаше се в резиденцията Андрей Андреевич Протасов; преместваше се под конвой в село Разбой, близо до Шапошников, бившият прокурор Страшчалов, сега заселник-заточеник; тръгна за дома Нина с дъщеря си Верочка; спечели в Питер много пари поручик Приперентиев и чрез подкуп обмисляше поход срещу златната мина на Прохор; мечтаеше отново да се върне на служба при Прохор Петрович злополучният инженер Владислав Викентиевич Парчевски, влюбен и досега в Нина. Всички те, тези хора, тъй или иначе, бяха се докоснали със своята съдба до жизнените пътища на Прохор.

14

— … Носят се разни провокационни слухове — оплаква се на излизане от къщи отец Александър на отец Ипат и се хваща за главата. — Насам иде мирна тълпа… Боя се… Не зная какво да предприема.

— Смирено да лицезрем… Какво можем да предприемем ние против властимущите? Ние сме безсилни — тръска глава шкембестият отец Ипат.

— … Два-три пъти да гръмнем, ще бъде твърде полезно — говори офицерът Борзятников на офицера Усачев.

— Да, естествено — отвръща шишкото Усачев. — Вие, струва ми се, имате опит.

— Аз не, но, виж, ротмистърът — да. На девети януари в Питер е върлувал.

— Вие няма да позволите! Вие няма да посмеете да направите това! — вика по телефона Кети.

— Мила Кети, успокойте се — отвръща и тихо Борзятников. — Всичко ще стане както трябва.

… И още четири позвънявания на жандармския ротмистър, рано сутринта — тревожни, от четири различни пункта.

— Работниците от нашия участък се канят да отидат днес в селището да подадат прошение до прокурора. Не им вярвайте, ротмистър. Те отиват, за да обезоръжат войниците, да убият началниците, да извършат погром и грабеж.

И от втория, и от третия, и от четвъртия пункт почти дума по дума същото. Говореха четирима провокатори с четири зловещи гласа. Смисълът на тези думи им беше внушен от Наденка, а на Наденка — от Прохор Петрович. Ротмистърът се поизплаши. На ротмистъра изведнъж се разстрои стомахът. Ротмистърът обяви на войниците:

— Бъдете, братлета, нащрек. Имам сведения, че тълпата ще дойде тук да ви обезоръжи и разкъса.

Прокурорът е на смъртно легло. Аортата застрашава живота му. Вчерашното спречкване с Прохор и конякът направиха своето. До прокурора е лекарят. Ротмистърът привежда своите доводи. Прокурорът маха с ръка и говори задъхан:

— Вие, ротмистър, губите самообладание. Работниците могат да се спрат и без стрелба. Заявявам ви — аз съм против… Впрочем, ако имате неопровержими данни и щом като властта ви е поверена едва ли не от Петербург…

— Ето телеграмата…

— В такъв случай действувайте, разбира се, на свой риск и отговорност… Аз съм много, много болен. Аз си измивам ръцете.

… Като срещна доктора, жандармският ротмистър го попита:

— Слушайте, Иполит Иполитич, а как сте с превързочните материали? Приведете екстрено всичко в ред: леглата, операционната, медицинския персонал… За утре всичко да е…

— Слушам. А защо, ако смея да попитам?

— Е, за всеки случай. Какво ли не става… Довиждане.

Късно вечерта Иполит Иполитич се отби в кабинета на Громов. Господарят е бледен. Трети ден той не пие нито капка. Цял е напрегнат. Упоритостта на стачкуващите работници го вбесява.

— Прохор Петрович — започна докторът. — Знаете ли, че у нас се готви кръвопролитие? Срещнах днес фон Пфефер — и докторът с развълнуван глас му разказа за заповедта на жандарма.

— И какво от това? — намуси се Прохор.

— Аз дойдох, Прохор Петрович, да ви моля да предотвратите кръвопролитието. Всичко зависи от вас. Та това е ужасно, Прохор Петрович.

Прохор настръхна, стана и отговори кресливо:

— Може би искате да назначат вас вместо ротмистъра за командуващ въоръжените сили? Ах, не? Тогава мълчете, моля ви. Да, да! Моля ви се. Ние знаем какво правим. Законът е с нас!

Докторът въздъхна, оправи тъмните си очила и с риск да понесе някоя грубост от господаря, рече:

— Много жалко, че Нина Яковлевна не е тук. Сигурен съм, че ако си беше у дома…

— Ха! Сигурен ли сте? А Прохор Громов ви казва, че ако посмееше да се намеси, бих я нашибал с камшика и заповядал да я арестуват. Вървете, изпълнявайте това, което ви е заповядал ротмистърът, и не си пъхайте носа, дето не ви е работа. Сбогом…

Прохор остана сам. Прекара неподвижен като камък цял час. Налягаха го мисли, една от друга по-мрачни. Постоянно му звъняха по телефона. Той не отговаряше и каза, че никого няма да приема. Цяла нощ прекара без сън.

А през тази нощ жандармекият ротмистър с участието на мировия съдия арестува много представители на работниците и оцелелите членове на стачния комитет.

Сутринта, едва се развидели, новината за разгрома на работническите организации се пръсна навсякъде. В бараките, в казармите, в тайгата, в заводите и мините работниците почнаха бързо да се групират. Събранията бяха шумни. Възбудената маса изразяваше с негодувание своята воля.

— Протасов го няма, Абросимов е мекушав, господарят е звяр. Да вървим, братя, при прокурора!… Нека освободи нашите представители. В какво са виновни? А?!

— Бий полицията! Бий жандармския господин! Бий пристава! — ревяха буйно златотърсачите. Но ги спираха:

— Трябва да продължим, момчета, да си искаме изработените пари и дажбата. Не ни ли ги дадат — всичките им хамбари ще разбием! Няма какво да се преструваме на овчици. Казаците и стражарите няма да стрелят по нас, а пристигналите войничета ще ги накълцаме на кайма.

В пет часа сутринта работниците от мина „Нова“ потеглиха на хилядна тълпа за мина „Достан“. Там вече шумяха работниците от мините „Веселенка“, „Богата“, „Находка“. Стягаше се народът от механическия и трите дърводобивни завода. На общото събрание беше решено да отидат при прокурора всички, целият народ и лично да му заявят, че подстрекатели към стачка сред работниците няма, че всеки от тях си стачкува сам на свой риск и отговорност, ето защо нека прокурорът незабавно освободи всички арестувани другари.

В десет часа сутринта цялата маса потегли към главната кантора, в резиденция „Громово“. Единствената цел на многохилядната тълпа беше да подаде до прокурора „оплаквателна“ докладна записка, а също така да му връчи около четиристотин лични прошения.

По пътя към тълпата се присъединяваха земекопачи, секачи, работници от мелниците, от завода за импрегниране на траверси, от сеченините. Тълпата растеше.

Същата сутрин при господаря се яви плах, разтревожен инженер Абросимов. Под очите на Прохор има торбички, цветът на лицето му е жълтеникавосив. Той прие студено своя подчинен:

— Какво? Със съвети ли? Какво ви прихваща наистина! Ту един, ту друг… Пфу!

— Позволете, Прохор Петрович, аз още не съм отворил уста, а вие вече… Знаете ли… положението е отчайващо. Работниците на огромна тълпа идват насам.

— Плюя аз на тълпата — рече разпалено Прохор и мътните му от безсънието очи засвяткаха.

— Не, Прохор Петрович, опасно е да си играе човек с огъня. И — позволете да ви доложа: оная сутрин с риск за живота си обиколих седем бараки, Прохор Петрович, говорех на работниците: „Момчета, вървете на работа, а аз ви давам дума, че ще склоня господаря, постепенно той ще изпълни всички ваши искания…“

— Ядец! Ядец! — закрещя Прохор; гласът му хриптеше, очите му подскачаха. — Аз ви заповядвам, вървете още сега по всички бараки и говорете на работниците: „Подлецът господар няма да направи никакви отстъпки!… Подлецът господар плюе на вашите искания!“ Разбрахте ли, Абросимов? И нека те, тая сган, посмеят да вдигнат открит бунт. Нека!… Тогава те ще видят какво ще направим ние с тях. Сам ще ги разстрелвам със собствените си топове!… Бум — и ще ги натъркалям… Вие, Абросимов, не ме познавате достатъчно…

Прехапал треперещи устни, инженер Абросимов с клюмнала глава отиде до прозореца. Пристигна ротмистър фон Пфефер, съпроводен от конвой. Той влезе в кабинета, като дрънчеше с шпори, наперено, войнствено. Обаче лицето му беше бледо, бакенбардите му бяха настръхнали.

— Идат ли?

— Идат, Прохор Петрович. Заповядах да струпат на могилата до траверсите всички въоръжени сили.

От прозореца Абросимов видя как войниците тичат с пушки, как премина в тръс отряд стражари, бягат кученца, дечурлига, бързат жени, старци.

— Карл Карлич, миличък — започна Прохор с протестиращ глас с нотки на оплакване и сключи китките на ръцете си. — Виждаш ли ги, ту един, ту друг… Вчера дори идва попът, отец Александър. И всички като че се наговорили: „Направете отстъпки, направете отстъпки!“ Но аз не мога, премъдри мои съветници, не мога!… Ще проваля всичките си планове. Ако им направя отстъпка, не аз ще съм господар, а те, И аз — пропадам. Разбирате ли — пропадам!

— Прелюбезни Прохор Петрович — прекъсна го нетърпеливо ротмистърът. — Времето за моите преговори с вас свърши. Сега е момент за действие. Аз имам директиви от правителството да пусна в ход въоръжена сила…

— Тогава така и действувайте, Карл Карлич. Така и действувайте…

— Да! Но аз съм длъжен да ви уведомя предварително, че тълпата е над четири хиляди души, че тълпата е въоръжена, а моите войници са деветдесет и седем души.

— Какво, страх ли ви е?

— Не-не! Не-не! — заобръща очи ротмистърът и отстъпи малко от Прохор. — Но аз съм длъжен честно да ви кажа, че ако, боже опази… Вие разбирате ли? Тогава никой от нас няма да види добро, а вие ще заплатите с живота си на първо място.

Бръчките над веждите на Прохор се раздвижиха рязко. Инженер Абросимов все още трепереше до прозореца. Ротмистър фон Пфефер, който прецени действието на своите заплашителни думи върху Прохор Громов, покашля нервно във фуражката си и тържествено звънна с шпори:

— И така, Прохор Петрович, вашата дума! Значи, от ваша страна няма да има отстъпки на работниците?

Пъхтящо мълчание. Абросимов се насочи към господаря. Между сключените вежди на Прохор се вряза вертикална гънка. Той отговори рязко:

— Не!

— В такъв случай… Господин Абросимов, да вървим, чакат ни.

След минута запяха звънчетата, тройката замина за мястото на действието. Шумно дишайки през ноздри, Прохор с бинокъла се доближи до прозореца. Странна тишина навън, слънце и предизвикателен звън на звънчета. От прозореца не могат да се видят нито възвишението с войниците, нито пътят, по който се движат тълпите работници.

Прохор Петрович позвъни на лакея, заповяда да запрегнат по-бързо тройка кулести коне, да оседлаят жребеца и да турят в торбата „нещо за лапане“. Извади от огнеупорния шкаф угрижено стоманеното ковчеже с брилянтите на Нина, тури го в ловджийската си торба, пъхна там и пет големи кюлчета злато, заключи всичко отново в огнеупорния шкаф и едва не бегом — на тавана. Провря се през таванското прозорче на покрива, скри се зад комина и почна да гледа с бинокъла. Очите му се разшириха и стесниха, сърцето му замря…

… Рекичката пресичаше селището и се вливаше в Угрюм-река.

Над рекичката мост; от тайгата през моста води широк път, по който ще се зададе почти четирихилядната тълпа работници. На отсамния бряг на рекичката, на половин верста от моста, върху издигната, покрита с ливадка могила — верига въоръжени войници. Те преграждат пътя към центъра на селището. Командуват ги кьосавият шишко Усачев и мустакатият Борзятников. Зад войниците на едно възвишение стоят жандармският ротмистър Карл Карлович фон Пфефер, приставът, съдията, минният инженер Абросимов. На тяхна услуга, готови да се втурнат срещу тълпата, стоят конни стражари и жандарми. От хълмчето се виждат и мостът, и пътят, и целият плац. От двете страни на пътя, между моста и войниците, има грамадни, високи един човешки ръст подредени траверси; те се простират на около сто сажена, като образуват тесен коридор. Мине ли моста, тълпата неминуемо трябва да попадне в това коридорче като в капан.

В небето пълно слънцесияние. От тайгата се движи огромна тълпа. Тя залива целия път, опашката й се губи в тайгата. Почти всички са облечени празнично. Мнозина от тях носят в ръце малки вързопчета с храна. Докато вървяха из гората, свиреха с хармоники. Лицата на работниците са огрени от светла надежда: след малко всичко ще се разреши благополучно, ще поприказват с прокурора, нещичко ще отстъпят на господаря, господарят ще отстъпи на тях и — утре с бога на работа.

Отпред, с червена риза, с намазани с катран ботуши, върви високият старец Константин Фарков. През шията и през целите му гърди е окачена сребърна верижка с часовник. Всички вървяха на върволица, тихо, весело.

— Да се спрат, да се спрат! — реве, пребледнял, ротмистър фон Пфефер и трима жандарми и стражари препускат към тълпата. Тълпата е на една верста. Конниците прехвърлят моста, стигат до народа.

— Стой! Стой! Не мърдай от мястото си…

— Каква е пък таз? Ние сме мирни. Отиваме при прокурора.

— Стой! Стой!

Към тълпата като хрътка към стадо овце препуска офицерът Борзятников. Юнашки кривната фуражка, в очите лудост. Пред него не е тълпа мирни хора — пред него е най-коварният враг, жадуващ неговата кръв.

— Стой, паплач, стой!… Ще стреляме…

— Ти си паплач… Да не си побеснял?… Защо ще стреляте?…

— Пръсни се! Пръсни се!…

Неочаквано отзад изскача от тайгата потънала в пяна тройка. Инженер Протасов скочи от бричката и веднага се втурна към началството. Всеки мускул на лицето му трепери, кръвта бие с тъпи удари в слепоочията.

— Какво има, господа?!

— Вие кой сте?

— Не ме ли познахте, ротмистър? Аз съм Протасов.

— Ах, пардон. Но какво отношение имате вие към всичко това? Та вие сте напуснали службата.

— Върнах се. Ето ви телеграма на Прохор Петрович, с която ме вика. Аз ще поговоря с работниците. Ще ги успокоя. На мен те ще повярват.

— Времето за преговори е свършено. Впрочем опитайте се… Сам разпалвате бунт… Дяволите да ви вземат!…

Но последните думи бяха хвърлени в гърба на Протасов, той не ги чу. Той с всички сили затича тромаво, блъскайки с лакти, срещу тълпата, чиято глава вече почна да излиза от коридора на траверсите, а опашката й все още се движеше по моста.

— Момчета! Другари! — завика тичешком, задъхан Протасов. — Спрете се! Спрете се! Вие отивате на смърт, на разстрел.

— Сто-о-ой! — провикна се с все сила Фарков и като се обърна с лице към тълпата, замаха с ръце: — Стой, стой! — Ала тълпата, която нищо не виждаше и не чуваше в коридора, продължаваше да приижда и приижда, като притискаше първите редици — върху тълпата напираше влялата се в коридора глуха и сляпа опашка.

— Стой! Стой! Сто-о-ой!

— Стой, момчета, стой!… Господин Протасов е с нас. Протасов се върна! Протасов иска да говори!

На хълма, до църквата — група любопитни. По склона към войниците и към тълпата притичват деца и кучета. Двамата свещеници с жезли в треперещите ръце също са на хълма.

Изкатерили се вече върху траверсите, мнозина работници викаха, колкото им глас държи:

— Стой! Стой! Не напирай!

Част от тълпата, успяла да се измъкне на около тридесет сажена от коридора, се разля широко и спря. Пред тълпата — притиснатият от народа Протасов. Пушачите извадиха тютюниците, почнаха да палят. Няколко десетки работници свиха по друг, околен, водещ към кантората път, за да се махнат по-далече от бедата. Оказа се впоследствие, че именно тази група мирно настроени работници е била причина за станалата суматоха.

Неясно засвири сигналната тръба на войниците. Поради шума, поради гълчавата никой сред тълпата не чу тези предупредителни звуци.

— Момчета! Вие отивате на смърт. Нима не виждате?… Там има войници! — Потта се стичаше от възбуденото лице на Протасов, лицето му трепереше, трепереше и гласът му.

— Другарю Протасов! Господине! Андрей Андреич! — заобиколиха като с обръч работниците Протасов, дишаха горещо, пускаха из ноздрите и устата си тютюнев дим. — Ние мирно! Ние стачкуваме… При прокурора… с открита душа.

— Къде са представителите… Дайте прошението!… — викаше Протасов.

— Ей, представителите!… При Протасов!…

А там, на хълмчето:

— Братлета, обхождат ни… — проблея страхливо някакъв нискочел войник, като гледаше накриво вървящите по околен път няколко десетки работници. И тутакси по редицата премина трепет.

— Виж, виж! Наистина ни обхождат… — настръхнаха, почнаха да си шепнат войниците. Достраша ги като на война преди почване на боя.

Ротмистър фон Пфефер откъсна от бинокъла оцъклените си, в студен огън очи. Тълпата напираше от коридора и бързо се увеличаваше около Фарков и Протасов.

— Господин ротмистър — вдигна ръка до грамадната си нависнала над носа козирка и разтърси шкембе Усачев. — Неприятелят е близо. Нито минута повече!

Ротмистърът е бял като платно; устните му подскачат, пръстите на ръцете му се гърчат. В малодушния шепот на войниците, в озлобеното пъхтене на Усачев, в тревожните удари на собственото му сърце той дочува адския глас на телефона: „Не вярвайте на работниците, те отиват, за да убият началниците…“ И широко отворените му очи виждат онова, което не съществува. Те виждат нахлуваща към него побесняла тълпа. Още миг — и той ще бъде разкъсан.

— Те тичат.

Ротмистър фон Пфефер стисна конвулсивно зъби, олюля се, затвори очи.

— Моля, господин ротмистър, незабавно да предадете командуването на мен… Ще ни смажат!…

Ротмистърът отвори очи, изпъна се: „Аз ще ги науча тия мръсници…“ — и свирепо махна с кърпата.

Дебелакът Усачев, който веднага се стегна, се обърна наперено към войниците и с прегракнал глас изкомандува:

— Повзводно на залпове…

Офицерът Борзятников, облещил кръвясали очи, крачеше като смахнат зад войнишката верига и се заканваше с револвера.

— Цели се точно! Който не улучва, ще го застрелям на място…

— Огън!

Замириса на барутен дим. По тълпата широко плиснаха куршуми.

Инженер Протасов се обърна рязко срещу изстрелите, замаха с кърпата и с бялата си фуражка и като падна на колене в праха, завика с болка:

— Какво правите?!

Но залпът беше даден.

Няколко души паднаха. Строполи се върху Протасов, като го притисна с тялото си, убитият Константин Фарков. Тълпата се вцепени. Хората преценяваха положението, събираха мислите си, нищо не можеха да разберат. Но ето че прозвуча пронизително, с дълбока обида:

— Убиват ни! Убиват… ни… Братя!…

Изстрелите гърмяха, народът падаше. По тълпата премина трепетът на смъртта. Тълпата трепна.

— Лягай, лягай!

Челото на тълпата се хвърли по очи на земята като скосена трева. А останалата маса работници още се блъскаше в коридора, опашката на тълпата се спускаше от моста. Те още не знаеха какво става наоколо, сред шума не чуваха изстрелите и стоновете. От любопитство със стотици се катереха по траверсите.

— Ей! Какво става? — викаха те на предните.

А отпред — вопли, викове, олелия. Някой пищеше непрекъснато:

— Доубийте ме… Доубийте ме…

— Зареждат нови пачки! Стрелят!

— Братя! Който е жив, да бяга!…

В паниката хората хукнаха едни назад, други настрани.

— Взвод, огън!

Хората бягаха и падаха. Кривейки мустакатата си уста, офицерът Борзятников пъхаше нервно нови патрони в нагорещения револвер. От командната могила положението изглеждаше страшно.

— Бягат! Бягат! — носеше се в редиците на разстрелващите.

И палачите, и бягащите работници бяха пленени от животинския ужас на смъртта.

— Взвод, огън! Взвод, огън!

Нестроен, разбъркан трясък на изстрелите. Куршумите догонваха бягащите, безсмислено ги удряха в гърбовете. Куршумите вдигаха прах по пътя.

Стрелбата продължаваше с прекъсвания.

Потресеният Протасов плачеше с глас, плачеха и лежащите до него.

Лицето на Протасов е изкривено в гримаса на напрегнато негодувание и унизителен страх. Той лежеше немощно, проснат на земята. През краката препълзяваше каменарят Федюков — куршум го удари в гърдите, на друг простреля лакътя, на трети — рамото.

Наоколо — стон, вопли, страшен вой.

Изстрелите замлъкнаха. Живите се изправиха: едни побягнаха бързо, без да се озъртат, други с препъване се повлякоха към къщи: от страх краката им бяха отслабнали. Мъртвите лежаха кротко, заровили лица в праха или загледани в небето с нямото стъкло на зениците си. Ранените се мъчеха в гърчове. От кръвта прахът се превърна в кал като в скотобойна.

Протасов едва стана, но не можеше да върви. Някой го поведе, притиснал го здраво до себе си. После се приближи Кети, хвана го под ръка. Плачеше, цяла подивяла, разчорлена, хлипаше, заканваше се с пестник, подвикваше несвързано псувни, плюеше. Протасов цял трепереше, нищо не разбираше.

Съсипан, едва жив, с отворена уста, с опулени очи, пристигаше към мястото на разстрела прокурорът, а до него в кабриолета седеше лекарят. В походната чанта на лекаря — спринцовка и камфор за прокурора.

На земята купища ранени и мъртви. Тишина. Униние.

15

През тайгата като слепи тичаха с всички сили обзетите от панически страх работници. Мнозина бяха като побъркани, губеха сили, падаха. Никой от конниците не би могъл да отговори чий кон е под него, как е яхнал този кон. Всичко беше смътно и объркано. Самата тайга, светлината на слънцето, въздухът — всичко наоколо стана враждебно, вражеско.

Струпваха се накуп, питаха се горчиво един друг:

— Защо? Какво направихме? Поне едно стъкло за три копейки да бяхме счупили или жицата да бяхме прекъснали…

Носеше се страшен плач.

Прибираха убитите и ранените, трупаха ги на талиги. Живите откарваха в болницата, мъртвите — в котловината, до банята.

Пръв долетя на кон при своите бараки земекопачът Кувалдин. Смъкна се от коня, хвана в шепа брадата си, закрещя като луд:

— Какво седите?! Какво чакате?… Вървете да приберете покойниците.

От бараките наизскачаха старци, жени, деца.

— Маря! Тичай по-скоро — гъгнеше със задавен глас Кувалдин.

— Твоят Митрий е цял в кръв. До мене лежеше. Тичай, невясто!

Маря примря. Кръвта мигновено изчезна от лицето й. С остър, страшен вой се втурна тя в тайгата. Подир нея бързаха момчето и старата й майка.

Чак на сутринта Маря го намери на една талига между мъртвите. Дясното око на убития беше отворено.

— Жив! — викна тя с нечовешки глас. — Митрий, Митрий! Ставай… — Повдигна главата му, свали фуражката му — на темето имаше мозък, от раната падна куршум.

Тя се заусмихва и тихичко заплака. Три дни беше като подплашена, не помнеше какво става с нея. На четвъртия ден се хвърли от една скала в Угрюм-река. А там, на касапницата, се събра много народ, деца, старци и жени.

Носеше се неутешим, страшен плач.

Прибираха цялата вечер, до среднощ. Трупа на Константин Фарков откара със своя кон синът му.

Из цялото селище, във всяка къща, къщурка, колиба, във всяка барака, землянка и навред — тежко, мрачно настроение. Като че цялата местност, целият свят бе обзет от чума.

Тъмно и тихо. Хората си отидоха. Но там, на касапницата, още не всички мъртъвци са прибрани. Шлосерът Пров с тежкото семейство — онзи, който едно време разговаря в бараката с Нина, — с пъшкане се надигна на лакти, облегна се с раздробеното си рамо върху двама лежащи един върху друг покойници: „Ох, смърт моя!…“

Вървят двама стражари. Шлосерът Пров взе да им се моли:

— Милички, дайте парцалче или кърпичка да си превържа раната…

Единият от стражарите, брадат, целият сипаничав, който разглеждаше с фенер убитите, приклекна до едното и бързо почна да разтваря стиснатата му в юмрук длан.

— Почакай, гадина такава… Още съм жив — изхърка тежко раненият. — Като умра, тогава пръстенът ще е твой…

След втория залп, когато много от работниците паднаха повалени на земята, отец Ипат викна: „Убиват народа!“ — залюля се и падна; паралич порази дясната половина на тялото му, загуби говора си.

Сега отец Ипат е в къщи, на кревата. Мучи, мята се, плаче. Манечка е в отчаяние. Лицето на дякон Ферапонт почерня. Озлобен е срещу всички и заедно със съжалението озлобен е срещу Прохор.

В котловината, дето лежи камарата мъртъвци, вечерта и нощта минават в притискащ сърцето ужас.

По настояване на съдията в присъствието на свидетели беше направен оглед на убитите: кой къде е ранен, установяване на самоличността, протоколи. Ръководят съдията и лекарят. Близките на убитите, крачейки през труповете, търсят своите. Като обезумели се хвърлят върху изстиналите им трупове и се мъчат с милувка, със сълзи, с дишането си да ги стоплят, да ги съживят. Техните стонове режат като с ножове всяка жива душа. Стоновете летят по всички посоки на тайгата. В тайгата се плашат катеричките, свиват уши мечките, горчиво плаче чаплата. Тъмнината потръпва, тъмнината гаси звездите.

Отец Александър записва в дневника си кървавото събитие. Готвачката му подава заповедта на жандармския ротмистър:

„В името на закона забранявам ви да опявате работниците в храма, а също така да ги погребвате в църковния двор и на гробищата. За тях ще бъдат изкопани ями край ледниците и там ще опеете наказаните размирници без всякаква тържественост.“

Отец Александър изпъшка сърдито и за пръв път и живота си изруга:

— Дявол келяв! Изверг! А пръст не щеш ли?!

Стана, цял потресен, пронизан от нервна тръпка, и бързо се запъти към болницата да напътствува умиращите. Глуха нощ.

През нощта летяха телеграми от ротмистъра до губернатора и в Петербург. Извадки от телеграмите:

„… Към четири часа след обед работниците от предприятията на Громов, на брой четири хиляди души, въоръжени с железни пръти, колове и тухли, потеглиха към селището. Тълпата имаше намерение да сломи военната сила, да овладее положението и да започне хищническа разработка на златните мини. На моето искане да спрат продължаваха да настъпват срещу военната команда, приближиха се на разстояние сто и шестдесет крачки, след което бях принуден да предам властта на началника на командата, който откри огън по тълпата. След първите залпове тълпата с викове «ура» искаше да се хвърли срещу войската, но огънят на командата я обърна в бягство. Убити 125, ранени 170, но има още ранени, които отнесе тълпата.“

Урядниците, стражарите, приставът — цялата тази глутница, подкрепена от казаци, които са тук на служба, сновеше около бараките, из тайгата, като се мъчеше да залови подозираните подстрекатели. Бяха хванати тридесет души невинни и „виновни“ и още същата нощ изпратени в затвора. Някои от политическите, използвайки общата суматоха и неразбория, изчезнаха безследно.

Придружена от своя файтонджия, Ана Инокентиевна спешно замина да нощува при баща си. Стори й се, че нейният мъж пак си е загубил ума. Наистина, когато вестта за разстрела се пръсна навсякъде, Пьотр Данилич, целият на петна, отдавна небръснат, разтвори прозореца към пустинната тайга, заобиколила от всички страни новото му жилище, и цял час вика до прегракване в пустия простор:

— Момчета! Работници! Моят син е престъпник… Моят син е христопродавец. Не го слушайте!… Аз съм господарят. Аз ще ви дам пари, колкото поискате. Всичко мое е ваше. Ура, момчета, ура!…

Бърза телеграма през нощта:

„Прокурорът Черношварц в 2 часа и 32 минути през нощта в четвъртък срещу петък почина скоропостижно. Ротмистър фон Пфефер.“

Отец Александър, съвсем измъчен, се върна от болницата чак рано сутринта. Олюлявайки се, едва се домъкна до кревата. Дрехите му, ръцете му бяха потънали в кръв; старата готвачка се изплаши.

Ротмистърът нощуваше в Народния дом под охраната на войници.

Кети и техникът Матвеев нощуваха у Протасов.

Около болницата спяха натъркаляни на ливадата, седяха, сновяха старци, жени, деца — близките на ранените. Умрелите изнасяха от болницата и ги откарваха в църквата, отворена след остра препирня на свещеника с барона.

В десет часа сутринта храбрият офицер Борзятников почука на вратата на Кети. Механикът, у когото тя живееше, каза, че госпожицата е излязла още вчера и не се е върнала. Вероятно е у инженер Протасов, вчера го водила болен, под ръка. Вероятно е там. Тя сега… Знаете ли?… Как да ви кажа…

Офицерът Борзятников позвъни у Протасов. Прозорецът се отвори с трясък.

— Какво обичате?

— Извинете… Не е ли у вас Екатерина Лвовна?

— Вървете по дяволите! — И Протасов затвори прозореца.

Слисаният Борзятников изведнъж се изчерви, тропна с крак, плю и — ходом марш в Народния дом.

— Разбираш ли, дявол да го вземе, скандално е… Разбираш ли, оскърбление, разбираш ли, честта на мундира… — пръскайки слюнки, викаше той в лицето на Усачев, който стягаше с колана дебелия си корем.

Усачев слушаше оплакванията на своя другар, пъшкаше, пухтеше.

— Да, да! Дуел!… Моля те да ми бъдеш секундант.

— Я зарежи… Какви ти сега дуели?… Че той е цивилна гарга, не може и да стреля.

— Но оскърблението… Честта на мундира!

— Зарежи.

— Всеки случай аз публично ще му разбия мутрата.

— За-ре-жи-и — отговори провлечено дебелакът.

— А след това ще плюя… Да, да! Право в мутрата му.

Приближи се ротмистър фон Пфефер. Офицерите млъкнаха. Ротмистърът се переше, мъчеше се да заеме позата на Наполеон след Аустерлицкия бой. Но под хлътналите му очи се спотайват сенките на страха. Бакенбардите му треперят, ежат се.

— Каква неприятност, господа! Това мръсно докторче отказа да балсамира тялото на прокурора, казва, че нямало с какво. Нямало туй, нямало онуй. Това е то, пущинак! Но, моля ви се, та покойният Черношварц има съпруга, деца, майка… Не, това е страшна работа… Това, това, това е… дявол знае какво е!

Той козирува, тръгна бързо, като подрънкваше с шпорите, но изведнъж се спря.

— А знаете ли? Много съжалявам, много съжалявам, господа, че не арестувах на времето си този… този… Протасов — подхвърли той на офицерите, полуобърнат към тях: — Моля ви се, господа… Той е пропагандирал сред работниците, той е забъркал цялата каша… Съжалявам, съжалявам…

— И аз много съжалявам, бароне — разтърси в беззвучен смях корема и раменете си Усачев, — много съжалявам, че някое наше куршумче не го цапна…

Баронът смигна, козирува, дигна рамене и излезе. Щом остана сам, маската на величествена бодрост тутакси изчезна от лицето му. Всъщност той беше крайно измъчен. Мрачните предчувствия не го напускаха. Навсякъде му се привиждаха следящи го очи на враговете. Преоблечени като работници жандарми му доложиха, че сред стачниците се чуват закани, че ще го убият. Той се смяташе за обречен и преведе на жена си още две хиляди рубли.

В механическия завод, с участието на дякон Ферапонт, майстори леяри изработваха оловен ковчег за прокурора. В бараките, землянките и колибите сковаваха набързо дървени ковчези. Синът на Константин Фарков дълбаеше за баща си кедров ковчег и ронеше пот и сълзи.

Отец Александър се обръща три-четири часа от една страна на друга, не можа да заспи. Стана, поободри се със силен чай и за да не забрави, записа в дневника си впечатленията от изтеклата нощ:

„Пристигнах в болницата през нощта. Чувах сърцераздирателните вопли на жените и близките на ранените, които молеха по-бързо да напътствувам умиращите. Навсякъде, на пода и на креватите, лежаха в безредни купчини ранени; подът бе залят с кръв, тук-там се виждаха купчинки сено, които служеха за постеля на ранените; превръзките, направени вероятно вечерта, бяха загубили своя вид до неузнаваемост — някои бяха бинтовани с превръзки, направени от собствените им дрехи. Цялата стая беше изпълнена със стоновете на умиращите: «Защо, защо?» Едни трогателно се прощаваха, други даваха поръчки за дома: един например молеше свой близък да му заплати дълговете в село, друг — да поправят стобора и покрива и т.н.

Настаних се с требата и отначало счетох за необходимо да изповядам всички, а после да ги приобщавам със св. тайни, понеже веднага умираха пред мен. Като пълзях на колене през локвите кръв с големи усилия, едва успявах да миропомажа един и ме дърпаха за облачение при друг умиращ. Изповядах сто и двадесетте ранени и почнах да ги причестявам.

След това почнах да разпитвам за случилото се. Всички до един във всички стаи заявиха, че отивали само с една цел — да подадат прошение до г. прокурора и недоумяваха защо са стреляли по тях, тъй като освен кибрит и цигари не носели нищо друго със себе си. Това казваха и онези, които веднага след това умираха пред мен. Умиращите не лъжат.“

В единадесет часа започна заупокойната литургия. В църквата се допускаха само близките на покойниците. Ротмистър фон Пфефер, заобиколен от началството, жандармите и урядниците, стоеше отпред вдясно. В лявото крило имаше двадесет и два бели ковчега с умрели в болницата. В ектениите и молитвите и свещеникът, и дяконът употребяваха израза „убитите“. Ротмистърът се мръщеше, въртеше глава, бакенбардите му трепереха. Когато покрай него мина дяконът с кандилото, ротмистърът му даде знак с пръст и рече полугласно:

— Предайте на вашия поп, че забранявам да се произнася думата „убити“ и предлагам формулата „разстреляни“.

— А? Не чувам — сви вежди Ферапонт. — От вашите гърмежи оглушах и с двете уши.

Баронът почервеня, повика с пръст на Пряткин и Оглядкин и придружен от тях, излезе от църквата.

Вечерта и цялата нощ копаха на гробищата широки братски могили. Там, дето лопатите се натъкваха на вечно замръзналите слоеве, работеха с лостове. Ала вечно замръзналата глина като кремък хвърчеше на малки, подобни на чакъл парченца. Стана нужда по цялата ширина на дъната на гробовете да се запалят огньове от дърва, от вършини.

Нощ топла, възбяла. Дим от огньове, бързи сенки на смазани от живота хора, мрачни разговори.

— С глупост почна, с глупост, види се, и ще свърши. Едно нищо ще получим.

— Почакай, почакай, не бързай. Господин Протасов ще ни оправи.

— А какво може да направи сам?

— Жалко, братлета — умря прокурорът. Май че беше добър човек…

— Те всички са добри, когато умрат.

Продължително, задъхано мълчание.

— На, копаем гробчета…

— Да, гробчета…

— Дълбоки… широки…

— Да. Широки…

— А за кого ги копаем?

Въздишки. Копачите подсмърчат, мигат с овлажнели очи, сядат да запушат. От ямите се кълби синкав дим. Нощта е възбяла. На изток плисна зората.

— А къде е господарят, къде е Прохор Петрович Громов? В момента на разстрела ние го оставихме на покрива на къщата с бинокъл в ръце.

Бинокълът поднесе пред очите му страшно зрелище — тълпата. За пръв път в живота си той вижда такава грамадна, плътно сбита човешка маса. На пламналото му въображение се струва, че тук има не четири, не пет хиляди, а четири пъти повече хора. И откъде се взеха? Той разбираше, че жалката верига войници на хълмчето в сравнение със страшно напиращата тълпа е нула, нищожество.

Тълпата течеше по пътя като пълноводна река. Главата й се прехвърли през моста, премина коридора от траверси, излезе на открито на една верста от Прохор. Ей сега тълпата ще смаже всичко, ще унищожи всички, ще ги натъпче в земята.

Изведнъж заби барабан и въздухът се раздра от медния звук на тръба. Войниците се размърдаха. По гърба на Прохор Петрович полази остър студ, дишането му се учести.

Бинокълът улови: от широкия горски път изхвръкна тройка, от бричката скочи човек с бял кител, ето той изтича на могилката, дето е началството, ето че тича от могилката към тълпата… Та това е Протасов!

— Андрей Андреич, приятелю! — завика в пустотата изплашеният Прохор. — Спасителю мой…

И изведнъж — залп. Бинокълът в ръката на Прохор трепна. Протасов падна. И заедно с Протасов паднаха на земята и предните редици на тълпата. „Аха, милички!… На ви сега бунт!“ Очите на Прохор Петрович се разшириха, станаха безумни, хищни. Още, още два залпа. И на Прохор току се стори: тълпата масово лети с яростни викове към неговата къща. Залп…

— Стреляй ги, стреляй тия гадове! — зарева в бесен припадък Прохор Петрович и цял се затресе. — Стреляй!

Изведнъж сърцето му се сви, дишането му замря, бинокълът падна и се търкулна по покрива. Извън себе си, Прохор изскочи стремглаво на двора. „Оле-ле, бягат… оле-ле, ще ме разкъсат на части“ — бърбореше той неразбрано, грабна нечий оставен в конюшнята съдран зипун[1], намъкна го бързо, скочи на оседлания кон и гологлав, с изписан ужас в очите, през задните дворове, градините, ливадата полетя като вятър към тайгата.

Въздухът се изпълни с множество викове, олелия, остра пукотевица на пушки, сякаш до самото му ухо чупеха борина. По напречните улички, по улицата, покрай бостаните, през полето тичаше народ, препускаха конници, в небето се виеха изплашени чавки, тръбеше тръба, биеше барабан и викове, викове — ту отдалечени като шум на водопад, ту близки, плашещи. Косите на Прохор настръхнаха, побиха го тръпки. „Ще ме хванат, ще ме убият…“ Бързо нахълта в тайгата, обаче и тук имаше викове, стонове, проклятия. Шибайки коня с камшика, Прохор се носеше по просеката, после сви изведнъж на една горска пътека. Могилки, мочури, долове, ручеи, конят пръхтеше, покриваше се с пяна, конят носеше ездача все по-напред, все по-далече.

Почна бързо да се стъмва, настъпи нощта. Май че Прохор успя да мине петдесет версти. Конят е потънал в пяна, Прохор в страх… Вятърът се разхождаше по върхарите, огъваше, люлееше тайгата; бучене и трясък се носеха из тайгата от вятъра, от тежкия тропот на конските копита, а на Прохор все още му се счуваха в тези звуци викове и гърмежи.

— Каква глупост! — озърта се Прохор Петрович и чувствува: здравата го друса треска. — Какъв съм глупак… защо не взех нито златото, нито скъпоценностите… Аз съм просяк. Всичко ще разграбят там, ще опожарят.

Езерце. Болен, смазан, той слезе от коня, запали огън, взе да се приготвя за спане. Дали спа, или не спа — не знае. Ту Протасов, ту Нина и Верочка, ту Филка Шкворен присядат край огъня, разговарят с Прохор, изведнъж прекъсват думите си, скачат, хукват в тъмнината и викат: „Бягай, Прохор! Идат работниците. Ръцете ти са потънали в кръв, лицето ти е в кръв, върви, измий се“. Така, в тежко бълнуване, мина нощта.

Някой викна на Прохор. Преко сили отвори очи. Бял ден.

— Ставай, какво се търкаляш. Кой си ти?

— Аз съм златотърсач, в Громовите мини работех — отговори той на една мършава, сбръчкана бабичка. — От бунта избягах… Работниците на Громов дигнаха бунт, аз се изплаших, избягах и се разболях из пътя, втресе ме. И сега съм много болен… Главата ме боли, цялото тяло ме кърши, огън, изглежда… Жаден съм.

Бабичката го заведе в една землянка.

— Ние сме катранджии, катран правим. Аз и внук ми — фъфлеше тя. — А моят старец умря, мечка го разкъса, ей там в ямата го зарових. Охо-хо, какво да се прави… Внук ми пък вече шести ден как отиде в кантората, в громовската разведенция — да се продъни макар — за хляб отиде, за него, за него. Тук от глад ще пукне човек при тоя нашия господар, с гнилоч храни християните. Те ти и бунта… Прошка Громов, ще ти кажа аз на тебе, пътнико, всички го мразят. Па ти сам знаеш, щом работиш при него… Бунт, казваш, а? Е, слава те, Христе, дано причукат този ирод работниците, Прошка де, Громов… Помогни им, застъпнице, божия майко Богородице — и бабата започна да се кръсти ревностно.

Болният Прохор пъшкаше, кипеше, мълчаливо стрелкаше бабичката с очи. Той се търкаля у нея два дена, нощем бълнуваше, отслабна. Бабичката лекуваше госта с водка с кантарион и отвара от сухи малини. На третия ден пристигна, яхнал елен, внукът на бабичката, сипаничавият и късоглед Павлуха. Той поздрави навъсено непознатия, а на бабичката рече:

— Бабо Даря, тежко ни нас с тебе… Голямо нещастие… Застреляха татко… Тате почина. — Като че ловеше въздух с уста, момъкът замърда устни, лицето му се смръщи; срамувайки се от непознатия, той отстъпи до един бор, допря буза до него и като закри очи с длан, захълца. Краката на бабичката се подкосиха, тя извика, падна в мъха и заскимтя. Започна горчив плач на два гласа.

Прохор се стресна. Клатушкайки се, той отиде при коня, който се разхождаше от другата страна на тихото езеро. През време на обеда до огъня и тримата седяха мрачни. Бабичката постоянно изтриваше с ръкав сълзите си, момъкът въздишаше, залъкът му засядаше в гърлото. Прохор го човъркаше да научи какво е станало в резиденцията му. Той помоли момъка да разкаже.

— Голямо кръвопролитие стана там, у Громов — започна момъкът объркано, мрачно. — Току-речи, петстотин души избиха и осакатиха.

— И заради кого?! — развика се сърдито бабичката. — Заради този подлец господаря е всичко. Същински звяр!

— Фокинови убиха, бащата и сина — избоботи момъкът, — и Харламов, и Сергей Кумушкин, все наши познати. И стареца Фарков…

— Фарков ли? Константин? — с разтреперан глас запита Прохор?

— Да, него…

— Този грях няма да се прости на Громов, докато е жив. Убиец, злодей! Сина ми, сина, сина… — бабичката се задави, сълзи закапаха като град. Момъкът остави лъжицата, въздъхна, изви глава настрана.

Цвилеше отегченият кон, пищяха комари, от огъня плуваше към небето лек дим. Унило е наоколо и тихо.

— А Громов ще го убият — убедено, озлобено тръсна момъкът.

— Щом го намерят и ще го пречукат. Избяга той.

— Че защо ще го убиват? — каза раздразнено Прохор. — Не е за нашата уста лъжица ние с теб да го съдим. Той знае какво прави. Не той е разстрелвал работниците, а войниците…

— Ама войниците пак от него, подлеца, са подкупени, да не от друг?! — развика се отново бабичката, като тръскаше от злоба глава. — Той, кучият син, същият този Прошка, е купил целия закон, душата на хорицата извади, огън да го изгори, анатемата му проклета. Че как иначе! Ти, пътнико, сам помисли… Охо-хо-о-о…

Горещина и студ обливаха Прохор.

— А инженер Протасов? Убит ли е?

— Не — отвърна момъкът разсеяно, сега той си мислеше, че утре още на развиделяване ще трябва да се тътрят с бабичката, за да погребват убития му баща. — Казваха ми — господин Протасов като че урежда народът да иде на работа.

— Ами от имотите на Громов нищо ли не са унищожили? — със скрит страх попита Прохор Петрович и дъхът му спря.

— Не, казваха — всичко си е цяло. — Момъкът стана, прекръсти се на изток с широк замах, отиде в землянката.

Бабичката прегърна колене с изсъхналите си ръце, наведе глава на гърди и загледа, без да мига, в земята, неподвижна и жалка като полуизгнил пън. Прохор се запъти към другата страна на езерото. Зарадван, че имуществото му е цяло, но пребит като с бич от думите на бабичката, мрачен и разтревожен, той стоя до тъмно на брега в мъчителни мисли и преживявания.

Слънцето угасна, под краката на беглеца бяха накъдрените води на езерото, наоколо — безмълвна тайга и в сърцето — страх. Така минаваше в тежък размисъл час след час.

И изникна големият въпрос: какво да прави? Сега той не може да се върне в къщи: душата го боли, душата има нужда от покой, от забрава. А там, в резиденцията му — стонове, разправии, кръв, там има хиляди неприятности, те ще го побъркат. Да, да. Трябва да се махне, да се забрави, да остане насаме с природата. Като се успокои малко, той остро насочваше своята мисъл към стопанските си работи. Да, неговите работи се разклатиха силно — ах, тази стачка, тази стачка! Но нали сега там е Андрей Андреевич Протасов, скоро ще се върне и Нина, всичко ще се оправи бързо. А след някоя и друга седмица ще се върне у дома и самият Прохор, ще работи като вол, ще навакса с лихва всички загуби, отново ще изправи целия живот на задни крака, ще му сложи юздата като на луд степен жребец!…

Очите на Прохор Петрович засвяткаха като по-рано със студен блясък, той се изпъчи, сключи вежди и надменно плю в езерото.

— Не, лъжете се, дяволи!… Аз тепърва ще ви покажа кой съм.

Ала това беше само един лъжлив жест, само брътвеж, самохвални думи: заедно с настъпилата тъмнина Прохор падна в плен на малодушието. Макар плашещите призраци да не се появяваха и гласовете да мълчаха, затуй пък дойде потиснатостта, объркването, непреодолимата тъга. Не му се искаше да мисли, теглеше го да легне на земята, да затвори очи и да остане завинаги така. Той легна, затвори уморени очи. Сърцето му изневеряваше, сърцето се измъчваше, на душата ставаше все по-тежко и по-тежко. Неговата мъка беше безпредметна, мъката му се разпространяваше по цялото тяло почти с физическа болка, тя отравяше всяка клетчица на организма с потискащо униние. Прохор Петрович запъшка силно, проточено. Мъката се стовари върху него като невеществен мрак, мъката късаше душата му с някакво вътрешно скимтене. И този мрак, и това скимтене като че идваха отвътре, те пробождаха тъканите на тялото, сърцето, мозъка. И на легналия със затворени очи човек се струваше, че бавно одират кожата му и за да притъпят болката, от всички страни го гъделичкат; и той би крещял от болка, но няма сили да сдържи смеха си, и би се смял от гъдел, но много го боли сърцето — трябва да вие като умиращо куче, трябва да дращи с нокти земята, да прехапва до кръв език, да вика силно за помощ.

— Тю-у да му се не види!… Иде ти да си теглиш куршума…

Мокър цял от пот, болен, отпуснат, той немощно се потътра към огъня, при хората. Там вече лягаха да спят.

— Нямате ли водка? Добре ще ви я платя… — с отпаднал глас рече той. — Нещо мъката ме налегна…

— Няма водка — отговори недружелюбно Павлуха — Не ни е до водка, пътнико…

Бабичката сви набраздените си с бръчици суха устни, взря се втренчено в потъмнялото лице на Прохор Петрович и промълви:

— Мъка, казваш? Мъката току-така не вирее. Направил си, види се, много грехове и мъката те е натиснала. Я иди, мили човече, при праведните старци, манастирче си имат те, трийсе версти да има оттук или четирийсе. Те цялата ти мъка могат да махнат… Двойца са… Па им отнеси и медец от нас едно гърненце за помен на душата, нека поменат за упокой раба божия Степан, мой син, баща на Павлуха… Охо-хо-о-о… Ох, господи…

— Бабо — каза Прохор, които изглеждаше съвсем нещастен, смачкан и странен, погледът на изпъкналите му черни очи блуждаеше, голата му глава е разчорлена като орлово гнездо. — Бабо, аз ще легна по средата — ти от едната страна, а Павлуха от другата… Страх ме е…

Мрачният момък почна да пали огъня — защита от комари и зверове.

Беше грейнал слънчев ден.

От ранна утрин хората се чувствуваха този ден издигнати над земята, сякаш включени в друг свят, в сферата на някакви нови, неизразими настроения.

Днес е братското погребение на мъртвите. Не празник, нещо повече от празник!

Навсякъде нравствена, избистрена от смъртта на мъчениците чистота, в която леко се диша като в първия зимен ден, при първия покрил земята сняг. Всички имат одухотворени, със светла печал тихи лица. Не се чуват силни гласове. Братска нежност в погледите.

Дори лютата омраза към злодея-господар и към пролелите кръвта палачи в този час като че избледня, потъна до самото дъно на морето от горести. Ала тя, тази страшна омраза, никога, никога няма да бъде забравена!…

Всички бързат през полята, през тайгата към плашещите душата гробове на разстреляните…

Площадът пред гробовете е покрит с небоядисани ковчези. Пристигна отец Александър с клира. Пристигаше началството. Ротмистърът и двамата офицери отсъствуваха. Те все още се опасяват от бунт, държат войниците нащрек. Зад тълпата, на една могилка, се мярка голям отряд конна стража. Приставът е край гробовете. Той е с парадна униформа, с гола плешива глава, щръкнали мустаци.

До Протасов стои цялата в черно Кети. Тя е неузнаваема. Лицето й е загубило цвета си, лицето й се е заострило, големите като че изплашени очи трескаво горят.

Започна опелото. Белите галуни на черните филони блестяха на слънцето. Дякон Ферапонт раздухваше кандилото като с мях: от кандилото се кълбеше ароматен дим от тамяна и хвърчаха въглени. Днес той целият е някак си особен, възбуден. Службата се прекъсваше от сдържаните стонове и горестните писъци на жените. Дебеличкият малчуган Васютка изтича до края на близкия гроб и надникна в него. Подире му се спусна майка му, хвана момченцето.

— Мамичко! А защо там няма никой? Има една жаба.

Хълцанията се засилваха. Очите на всички се премрежваха. Брадите на мъжете трепереха. Хорът пееше гръмко, чинно.

— Господи, помилуй… Господи, помилуй — мърмореше като в черен сън Инокентий Филатич.

Пред ковчезите застана дякон Ферапонт, помаха с кадилницата, изкашля се и започна да възглася „вечная памят“.

Протасов се вслушваше в тътнежа на феноменалния глас. Ала гласът на грамадния дякон се колебаеше, потъваше някъде и потреперваше.

— Во Христе братям нашим убиеним… ве-еч-наа-йя… — Изведнъж дяконът, без да довърши, засече, изкриви уста, изпусна кадилницата и заплака. Този плач беше внезапен. Той потресе всички. Дяконът се улови с ръце за главата, наведе се, разтърси рамене и се разплака с отривист, скачащ вик, наподобяващ смеха на безумец. И този ридаещ вопъл на великана изведнъж бе подет от всички страни от хиляди викове, хиляди вопли, хиляди плачове.

— Не мога, не мога… — бърбореше дяконът и разперените му във въздуха ръце трепереха.

Като че целият свят, препълнен до край с общо отчаяние, изведнъж почерня като сажди, изведнъж цял се люшна.

Кети извика и падна. Отнесоха я. Хората стояха на колене, хората падаха в безсъзнание. Нестихващият плач става по-неутешим и силен.

Колкото и да се стараеше, инженер Протасов не можа да се изключи от болезнената сфера на психозата; изопнатите му нерви изведнъж се настроиха на друг вид вибрации, душевното му равновесие се напрегна и пръсна: Протасов изкриви лице и извади бялата си кърпа.

— Мамичко! — извика звънко Васютка. — А жабата е че-ерна!…

Но ето че подадоха на дякона кадилницата и „вечная памят“ проехтя като залп на оръдия.

Във всеки трап спускаха по двадесет и пет ковчега, нареждаха ги един до друг, на кръст, в три етажа.

След това всичко се изравни със земя.

Същата тази вечер откарваха в цинков ковчег праха на прокурора.

[1] Зипун — селска връхна дреха от дебел плат. ↑

16

Протасов от сутринта е сред работниците. Той обикаля предприятие след предприятие, говори:

— Момчета. В други ден всички трябва да отидете на работа. Имам пълномощия от господаря да увелича заплатите ви с петнадесет процента. Отсега нататък по мое нареждане на тежките работи се установява деветчасов работен ден, пак по мое нареждане въпросът с прехраната ще бъде предаден във ваши ръце. Изискванията на държавния надзор занапред ще се изпълняват от мен задължително: такъв е моят нов договор с господаря, въз основа на който се върнах. На моя отговорност ще ви заплатя парите за времето на стачката. В най-близки дни тук пристига Нина Яковлевна. И, струва ми се, трябва да дойде и правителствена ревизия от Петербург. Утре, с разрешение на властите, всички вървете на общо събрание.

Въпреки траура през тези дни, работниците посрещнаха Протасов с вътрешно ликуване. Многолюдното събрание се провеждаше в Народния дом. Председателствуваше го Протасов. С него на масата бяха техникът Матвеев и няколко работнически представители; между тях — върналите се от бягство работници Васялиев, Иван Каблуков, Мартин и други. Войниците са изведени оттук в помещението на училището. Ротмистърът се прибра у дома си.

Впрочем, докато траеше събранието, ротмистър фон Пфефер правеше негласен обиск в квартирата на Протасов. Затвориха Анжелика в кухнята. Внушиха й най-строго, че ако гъкне поне думичка за обиска пред своя господар или пред когото и да било, незабавно ще я тикнат в затвора.

Наденка, тракайки зъби и повтаряйки: „Аз нищо не знам, нищо не знам“ — беше принудена да покаже тайната камера в камината. Тя мислено се проклинаше, че някога беше издрънкала за тази камера на Парчевски, Парчевски — на Стешенка, Стешенка — на жената на Иля Петрович Сохатих, а тя, чрез мъжа си, на Пряткин и Оглядкин. А Наденка пък научи тази тайна на Протасов от Анжелика. Една нощ в кабинета на Протасов нещо тежко падна. Анжелика хукна натам: „Какво стана, господарю?“ — „Отде накъде падна една кахла… Трябва да се залепи.“ Така тръгнаха женските шушукания.

Наденка отмести паравана от японска коприна. Напереният Пряткин пъхна кукичките, кахлата се поддаде, камерата се отвори. Ако беше тук инженер Протасов, дясната му вежда щеше да се повдигне в саркастична усмивка: „Куче, куче, дръж!“

Баронът жадно сграбчи голям куп книжа. Така отдавна неяло куче улавя с уста в движение хвърленото му парче месо.

В пакета имаше няколкостотин прошения на работниците. И… пред очите на ротмистъра захвърчаха сиви мухи:

„Копие от докладната записка до министъра на вътрешните работи и председателя на Държавната дума относно беззаконното разстрелване на мирна тълпа работници от предприятията на П. П. Громов на еди-кой си ден, месец и година.“

— Сега поровете, момчета, в шкафа — потрепера с бакембардите си ротмистърът и като пиеше хартията с пламнали очи, потъна в нейния смисъл като в дупка на лед. На челото му се очерта синя жила, шията му стана петниста като кожа на пантера, изхапаните му едва ли не до кръв тънки устни потрепваха, цигарето със загасналата цигара подскачаше в изстиналите му грижливо гледани пръсти. Тресеше го. Той се опита да препише записката, но не можа: писалката капеше, пръскаше, подскачаше неравномерно.

— Поползаев! Снеми копие…

— Слушам, васкородие.

С желязна логика Протасов разбиваше на прах в своята записка подлото, оправдателно дърдорене на жандармския ротмистър. Протасов обвиняваше във всичко барона за неговата нетактичност, страхливост и открито, с нищо неоправдано разбойничество. Но справедливостта налагаше да се даде заслуженото и на Прохор Петрович. Всъщност главният удар в записката беше насочен срещу Прохор: „Всички мои доводи, които преминаваха в настойчиви искания да се подобри битът на работниците, се разбиваха в тъпата упоритост на господаря на предприятията. Като се убедих в пълната безполезност на моите лични усилия, аз бях принуден да напусна заемания от мен пост.“ И по-нататък: „Нееднократно от мен бе донасяно до знанието на минния департамент за нарушаването от Громов на установените от правителството разпореждания.“

Ротмистърът подрънкваше плахо с шпорите, крачеше напред-назад из кабинета като курдисана кукла. Очите му скачаха от шкафа за книги, към бюрото, към яките рамене на жандармите, ала нищо не виждаха: той преценяваше в мислите си впечатлението, което трябва да направи в Питер писмото на Протасов. И вече загуби интерес към обиска.

— Какво, готово ли е? Преписа ли го? Измитайте се, момчета!

Отново всичко е поставено на мястото, както си беше. Строго внушение на Анжелика и Наденка. И — точка.

„Дявол да го вземе, дявол да го вземе… Колко жалко, че не арестувах навреме този подлец. Дръвник съм аз, тъпак, бамбук!…“

Дългата сабя се плачеше подир ротмистъра, чаткаше по камъните на настилката и също повтаряше: дявол да го вземе… дявол да го вземе… дявол-дявол-дявол…

… Двеста, триста, четиристотин и двадесет.

— Другари работници! — изправя се Протасов. — Над четиристотин души от вас искат незабавно да напуснат работа, а може би ще стигнат до петстотин и шестстотин. Момчета, така не бива! Помислете само, другари. Необходимо е при пристигането на правителствената ревизия вие всички да бъдете налице като свидетели на кървавата касапница. Злото трябва да се пресече с общи усилия, за да не извъртат работата онези, които първи нарушиха договорните задължения с вас, които нарушиха закона. И преди да ми дадете окончателен отговор, моля ви, другари, всичко да прецените, всичко да обмислите.

… Колелцето на сабята потракваше към къщи, шпорите дрънчаха по стъпалата — дрън-дрън-дрън. С току-що получената от губернатора телеграма ротмистър фон Пфефер се отстраняваше от командуването на местната полиция и въоръжени сили. Баронът се намръщи ядосано, на лицето му легна израз на кръвна обида. Лицето му стана старо и зло.

— Но това е ужасно! Вместо повишение — такава плесница. Този стар простак губернаторът погубва кариерата ми, преследва ме навсякъде. Защо? Беззъба гадина, хемороидален цирей!

Развълнуваният ротмистър лапна цигара от обратна страна и плюна. „Всичко това са номера на Протасов. Негови, негови номера. Но пред мене те няма да минат. Този глупак губернаторът се познава лично с него, цени го… Ама чакай ти! Но Протасов, този мръсник, има големи връзки в столицата… Да, да… Спукана ми е работата.“

Той почна да чете отново своята собствена докладна записка, да я сравнява със записката на Протасов. Хвърляше го ту в огън, ту в студ. Да, кариерата му е провалена. Ротмистърът — унизен, тих, убит — полегна на канапето, попремига, скочи отново, изтича при мраморния умивалник, дрънна с шпорите и му се поклони.

— Но, мили Андрей Андреич — жално, мазно произнесе Карл Калич фон Пфефер, като разтресе сключените си в китките ръце и устреми очи в крана на умивалника. — Повярвайте, аз никога не бих се осмелил… Никога… Но… изплаших се. Подло се изплаших. Тълпа, разбирате ли. Страшно се боя от тълпата. И — отговорността за поверената ми войскова част. Е, как мислите вие? Човешки, човешки… можете ли да ме разберете? Ваше превъзходителство, господин губернатор!… Ваше превъзходителство!… Добре. Дайте ме под съд… Добре. Но аз бях хиляди пъти прав. Ваши високопревъзходителства, господа министри! Не поставихте ли самите вие мен, нищожеството, пионката във вашите ръце, на стража на законите? Да или не? Извинете, да или не? Вие ми дадохте власт, аз разстрелвах размирицата, пазех реда в страната. Да или не? Да или не? Както изисква клетвата пред негово величество, аз защищавах честно властта на капитала от разюзданите простаци… А къде е моят доверител? Къде е самият Громов, господарят? Той ме остави, избяга. Може би е в Питер, а може би и виси на някоя бреза. Къде е той, къде, къде, къде?! — тракаха токовете по пода, дрънчаха шпорите.

— Тук съм, господарю — изникна едно момиче с колосана, на волани, престилка, — тук съм.

— Не. Нищо… Вървете си.

… И всички работници запъплиха към къщи. Протасов се върна в седем часа вечерта. Очите на Анжелика са разплакани. Но той не забеляза нищо. В квартирата като че всичко си беше на мястото. Впрочем едва-едва намирисваше на евтиния парфюм на Наденка и на войнишки ботуши.

След два часа, точно в девет, в квартирата на Протасов се събра администрацията и целият технически персонал. Започна заседанието. Протасов даваше директиви като властник, като господар. Всички умираха от учудване и любопитство, но смятаха за неудобно да зададат направо въпрос на своя началник. Още повече, че Андрей Андреевич Протасов им заяви при откриване на заседанието:

— Имам генерално пълномощно от Прохор Петрович да ръководя работите му така, както намеря за необходимо. Мистър Кук! Следва вашият доклад за преоборудване транслацията на механическия завод номер две. Моля.

— О, да! — сръбна вода мистър Кук, попипа колосаната си висока яка и започна.

Рано сутринта Протасов получи от работниците благоприятен отговор и от обед по целия фронт започна работа.

Вместо заточения Фома Ездаков сега мина „Нова“ се управляваше от инженер Абросимов. Той е опитен, делови човек. А в негова помощ е поканен от Питер завършилият вече образованието си бивш студент Александър Образцов. Работниците се радваха на неговото идване. Най-много от всички ликуваше бременната съпруга на Иля Сохатих, Февроня Сидоровна. „Ах, Александър скоро ще пристигне… Саша!“ Тя каза на съпруга си:

— Ако се роди момче, ще го наречем Александър.

— В чест на кого?

— В чест на отеца.

— Аз съм отецът! Аз съм Иля и ни най-малко не приличам на Александър.

— В чест на отец Александър, свещеника — отклони ловко Февроня Сидоровна ревнивото подвикване на мъжа си.

Външно всичко вървеше добре. Работниците залягаха с утроена сила. Работата спореше. Обаче всички мислеха: „Не, още нещо ще се случи, дяволът ще ни поднесе някоя изненада“. Всички ходеха, потиснати от тежко предчувствие. Всички се вълнуваха от отсъствието на Прохор Громов и Нина Яковлевна.

В живота на хората нямаше радост. Песните стихнаха. Народът тъгуваше. Може би сенките на мъртвите блуждаят, може би зрее нов грях и насилие. Всекидневно на гробищата ходят хора. Тихи жени, чиито сърца са чисти и прости, турят венци на гробовете, молят се. Нощем вият кучета, някъде наблизо буха бухал, стене в блатото чаплата.

И ето напрежението на токовете изведнъж се изпразни като светкавица.

… Вечер. От синята къща на Стешенка, като удари силно с ръце входната врата, изхвръкна с писък Груня. В същия миг прозорецът се отвори, мярнаха се фусти и на улицата скочи обезумялата Стешенка, която викаше страшно: „Ах, ах, ах!“ А в къщата някой хъркаше.

И да се стори на една минаваща бабичка, че гърлото на Стешенка е прерязано, от гърлото текат по бялата шия ручеи кръв. Бабичката — бегом като кон по улицата, изплашено вика:

— Помощ! Помощ!… Прохор Громов закла любовницата си… Оле-ле!… Главата й е отрязана.

— Та мигар той е тук? — питаха я хората, които я срещаха.

— Тук е, подлата му душа… Че къде другаде ще бъде?… — и бабката тича нататък.

С два скока през улицата, с извадена сабя, в неморалната синичка къщурка се втурна случайно минаващ офицер.

Посред пътя бързаше от пощата запъхтян разсилният, след него — трикрако куче.

— За кого е телеграмата? От кого е телеграмата? — питаха бързо в надпревара работниците; те все още чакаха важни новини от Питер по разстрела. — Какво има в телеграмата? Ей, миличък!

— Не знам! Бърза е. За инженер Протасов…

Трикракото с изядено ухо куче-мечкодав се спря срещу дома на Кети, клекна, сви ухо, зави със страшен глас, джафна и — отмина.

Протасов четеше:

„След пет дни ще бъда при вас. Изпратете коне на пристанището.

Нина“

Когато се разнесе навсякъде вестта за разстрела, в Питер и други градове петстотин хиляди работници обявиха еднодневна протестна стачка и не излязоха на работа. А в двете столици стачката продължи цели пет дни.

Вдигаха шум без всякаква полза в Държавната дума ораторите.

Срамеха дори министър Макаров. А министърът — мокър от дъжд не се бои: „Така е било, така ще бъде“.

Но изглеждаше безспорно за всички, които разбираха (естествено освен за правителството), че пролетарското движение в Русия расте. Протестните стачки бяха само началото, кипване на укрепващото съзнание на организираните маси. След това почнаха цяла редица стачки по целия простор на руската земя: от Петербург и Москва до Урал, от Кавказ до Полша. Повечето бяха продължителни, някои от тях траеха месец-два-три. Икономическите лозунги на стачките прераснаха в политически искания с ярко звучене. В големите градове стачките обхванаха строителните работници, занаятчиите и другия трудещ се народ. Малко по малко движението ставаше общонародно.

Нарастваше сериозна схватка между труда и капитала. Работниците вредом дерзаеха, вредом подготвяха знамето на въстанията, сигнала за революция.

И като че фразата „Така е било, така ще бъде“ се оказа увиснала на конеца на историческата тъпота. И съвсем ясно: лошите министри често са и много лоши пророци.

17

Сияещо слънце. Дими огън, за да се прогонят комарите. Кедрак. Весели слънчеви петна. По върховете, по иглолистните дървета скачат като бълхи игриви катерички, подбират шишарки с по-сочна сърцевина. По пънчетата, по падналия сух клонак, радвайки се на слънцето, свирукат дребни съсели, големи колкото котенца.

И двама: Кети и Борзятников. Впрочем по-нататък със синя широка блуза красивата Наденка и тумбестият Усачев. Като тръска превзето глупавата си главица, тя казва на Усачев:

— Моят мъж е дебел, а вие сте още по-дебел. Не, махайте се. Не ми харесвате. Самичка ще си отида в гората за цветенца.

До пушещото огнище пръхтят два яздитни коня, маха опашка една изпрегната от кабриолета кобилка.

Кети се смее предизвикателно. Кети днес е необикновено весела.

— Пийнете, Кети, пийнете още — поднася към бледите й устни чашка с вишновка руменият офицер Борзятников. Полупияните му очи горят от страст, китайските му мустаци са увиснали, на раменете му пламенеят златни пагони. — Моля ви, пийнете…

— Ха-ха-ха!… Не, не мога. Днес — не. И какво по-нататък? Тича бабичката, пищят „госпожиците“… Ха-ха-ха!… Вие се втурвате като герой със сабята и… После?

— И — виждам…

Чашката е изпразнена до дъно, Борзятников облизва наквасените си в питието мустаци, изпъшква, придава на лицето си престорено трагичен вид.

Кети се чуди какво да прави — ту със заразителен смях, ту с яростна омраза му хвърля остри, злъчни погледи.

— Е?… Ха-ха…

— И — виждам… — с плашещ шепот съска офицерчето Борзятников, като повдига високо гъсти вежди.

Кети се залива от нервен смях; току-виж, смехът й секнал и се обърнал в ридание. Борзятников облещи срещу нея очи с любопитна уплаха: разказът не е чак толкова смешен, а пък Кети умира от смях… Легналият с отметнати зад главата ръце шишко Усачев се събуди от смеха на Кети, помляска с устни, изправи се тежко отначало на четири крака, също така тежко се изправи на крака, протегна се сънливо — раменете му изпукаха, прозина се, извини се: „Пардон“, и тръгна на лов за Наденка. А Наденка лети презглава от гората срещу него:

— Скитници, скитници!…

— Къде?

— Там! Четирима.

Като пресичаше малката полянка, където седеше компанията, бавно мина на кон един мъжага. Носеше на рамо две торби, пушка (цевта е запушена с кълчища), в ръката му — тежък бич. Минавайки — брадат, безнос, — той изгледа компанията, шибна коня и се скри в тайгата. След него профуча кученце.

— Стой! — настигаше го вече препускащият бърз като вихър Борзятников.

Безносият спря коня, обърна се към Борзятников и също викна гъгниво:

— Стой! — А черното кученце сърдито излая.

Разстоянието между спрелите се конници е около шестдесет крачки. Рядка иглолистна гора. Корените на столетните кедри като огромни пръсти се впиват в земята. Килимите от мъхове, с нанизи от слънце, остро миришеха на смола.

— Какво искаш? Спирт ли? — изхили се безносият и плю. — Давам спирт срещу злато. А ти, както виждам, освен мустаци друго нямаш. Това ми било господар.

— Ще те застрелям!

— Опитай се…

— Кучи син! Спиртоносец! Каторжник…

— А не разстрелваше ли ти, гадино, работниците, омърси ни тайгата?

Борзятников побесня от яд, измъкна револвера:

— Всички куршуми ще вкарам в челото ти, мръсник! — Конят затанцува под него.

— Прочети си молитвата, разбойнико! — И безносият дангалак, за да сплаши офицера, дигна пушката и се прицели.

Офицерчето Борзятников разпери лакти, пришпори коня, наведе се ниско и като стреляше във въздуха, страхливо сви настрана и — назад, към своите. Кученцето, давейки се от злоба, се хвърляше към муцуната на коня му. Насреща препускаше Усачев, като друсаше корема си. Изсвири куршумът на скитника, дирята му се отбеляза от попадалите листа. В далечината — груб, боботещ смях и крясъци на четири гърла: „Дю! Дю! Дю!…“ — И всичко затихна.

— Страхливци! Страхливци! — дразнеше ги дръзко отдалече чудноватата Кети.

— Пардон… Не е страх, мадмоазел, а благоразумие — скочи от коня и заигра с очи изпотеният Борзятников. — Скитникът имаше пушка… С пушка, дори и с ловна, можеш да улучиш на половин верста. А револверът… какво…

— Не, не, не! — и чорлава, страшна, Кети скочи от земята като пружина. — Вие и двамата не умеете… Ха! Вие стреляте само по работниците!… По работниците! И пак с чужди ръце. — Тя се задъхваше. Очите й неспокойни. В очите й жесток блясък.

— Пардон… — Очите на пияните офицери също станаха злобни. — Кой, ние ли не умеем?

— Да, вие… Впрочем… Ха-ха-ха!…

— Володя, хвърли!

Усачев изпъшка и подхвърли високо една бутилка. Борзятников — „паф“ — и не улучи.

— Анкор, анкор! Още… — молеше бързо Борзятников, като подаваше на другаря си друга бутилка. Той беше силно възбуден от виното и от желанието да се хареса на Кети.

Наденка избяга в шубраките, започна да ги моли:

— Оставете!… Страх ме е. Да си вървим в къщи.

— Сега, сега… Володя, хвърляй!

„Паф!“ — втората бутилка падна строшена.

Кети се изопна като струна, главата й е отметната назад:

— Слушайте… Какъв бяхте… капитане! Не очаквах… не, браво на вас. — Ноздрите на Кети потрепваха, дланите й изведнъж се изпотиха. — А можете ли да научите вашата Кети също така умело да стреля? Дяконът ме учи, но той е лош педагог…

— Кети! На вашите услуги… Скъпа, безценна… — Шпорите звъннаха, Борзятников цял засия и като сложи ръка на сърцето си, учтиво се поклони на девойката.

В това време Наденка запрягаше коня и настойчиво викаше:

— Да си вървим, наистина!… Хайде.

Кети ходеше бързо: три крачки напред, три назад. Подръпваше ту едното, ту другото си рамо, гърбушеше се. Потри силно с длан челото си, сякаш се силеше да съсредоточи мислите си. В циганските й очи има неукротима страст. Устните са сухи, стиснати, лицето й се покри с петна. Тя не се чувствуваше добре.

— Кети, скъпа моя, вие сте болна?

— Да, малко.

— И така! Окачвам на тази елхичка фуражката си…

— Хайде, хайде… Не стреляйте!… — викаше отдалече Наденка.

— Продупчете ми я за спомен. Вземете в ръчицата си револвера. (Студената Кети взе револвера със студените си пръсти. — Така… вземам револвера — рече тя, без да чува собствения си глас.) Пардон, пардон. Сега ето тъй. Хайде… Десният крак напред… Застанете малко ребром към мишената. С дясната, с дясната страна! Мерси. Лявата ръка зад гърба. Спокойно… Стреляйте! Раз!

Спусъкът е натиснат — раз! Борзятников бодна с глава, преметна се. Див вик на Усачев. Спусъкът е натиснат. Както тича, Усачев се пльосва на земята. Писък на Наденка.

— Кажете на Протасов… — звучи като стон викът на Кети, — кажете, че аз…

Спусъкът е натиснат. Слепоочието е пробито смъртоносно. Кети пада по гръб. Големите й очи са влажни, те са отворени широко към небето. Небето е безмълвно. Зъбите блестят в учудена усмивка. Ръцете са разперени. След миг белите пръсти се забиват в земята, загребват пълни шепи иглени листа. Тръпка, потреперване по цялото тяло. Далече свирука съселче. Главата на Кети се навежда надясно към земята. От слепоочието й тихичко струи кръв върху листата. Усмивка няма. Страшно озъбване. В измъчения поглед нахлува забрава.

— На̀… Разходихме се… — сили се да се изправи на колене офицерът Усачев, с увисналото шкембе, убиецът. И пада.

На масата на Кети има препоръчано писмо.

„Скъпа щерко — пишеше баща й, полковият командир. — Бързам да те зарадвам. От 15 август получавам двумесечен отпуск. Готви се да дойдеш, ще отидем заедно на Кавказ и в Крим. Ако изплатят заплатата за четири месеца напред — може да прескочим в чужбина. Ликвидирай окончателно всичко там…“ и т.н.

Писмото прочете Протасов. Той го и сложи в ковчега на Кети под възглавницата.

След няколко дни пристигна Нина Яковлевна. Тя украси пресния гроб на приятелката си с венец от рози. Край гроба на коленца стоеше и Верочка и бъбреше:

— Защо? Тя е такава миличка. Не искам. Това е нарочно. Зная, тя се е оженила, заминала е в Москва.

Нина доведе със себе си младия, но опитен лекар-хирург Добромислов и две фелдшерки. Болницата забогатя с медицински сили. Раняването бе от полза за Усачев. Куршумът бе заседнал в затлъстелите черва. Изкусният хирург Добромислов извади куршума и майсторски изряза, дето беше необходимо, излишната тлъстина — дванадесет фунта и четвърт. Офицерът Усачев се оправяше. Оправяха се и седемдесет и тримата осакатени от Усачев работници.

Всички дървосекачи бяха изтеглени от сечищата. Започнаха бързо да строят двадесет просторни бараки. Храненето, предадено в ръцете на работниците, се подобряваше.

Нина препрочиташе по няколко пъти на ден оставеното й от Прохор Петрович писмо.

Всички без изключение, дори и Протасов, уверяваха с клетви покъртената от събитията Нина, че Прохор Петрович няма нищо общо с разстрела на работниците, че тази жестокост изцяло лежи върху съвестта на жандармския ротмистър.

Нина повярва само наполовина и пукнатината в душата й беше както по-рано дълбока.

Когато я посрещаше на пристанището, умният Протасов веднага забеляза, че Нина се мъчи да се огради с някаква непонятна нему отчужденост, че между него и Нина е легнала някаква бариера. След нежните писма Нина му говори сега на „ви“, лицето й е без усмивка, в очите й лежи горестта на отровата, явна, студенина.

Минаха десет дни. И за втори път Нина се обърна към Протасов:

— Кажете най-сетне, Андрей Андреич, но с чиста съвест, до каква степен моят мъж е опръскан с кръвта на работниците?

И като виждаше, че Нина все още се измъчва, Протасов изкриви душата си.

— Уверявам ви… Пушките стреляха без Прохор Петрович. Него вече го нямаше тук. Кръвта не го настигна. Разбира се, ако не се смятат основните мотиви.

Сега Нина се убеди окончателно, че Прохор Петрович е болен от „своята странна идея“, че той просто е нещастен.

И ето, като препрочиташе писмото му, Нина плачеше.

„Мила Нина. В живота има моменти, когато съдбата изведнъж те халоса с кол по главата, пред очите ти притъмнее, олюлееш се. Така става и с мен. Някак си всичко се събра, стовари се отгоре ми. Пожарът, бунтът на работниците, смъртта на Яков Назарич, твоето заминаване с Верочка. Отгоре на всичко и загнездилата се в мен болест. Аз някак си изведнъж се предадох, станах дявол знае що, на душата ми беше тежко, пиех и не можех да се напия. Главата ми като че не беше моя. По едно време ръката ми се протягаше към пушката, исках да я изпразня в устата си, за да ми пръсне черепа. Но си спомних за теб, за Верочка. Реших да се махна. Търся някакво равновесие. Иска ми се да се нормализирам. Тогава вече, ако не загина, ще се върна при тебе друг. Може би ще се върна като последна отрепка, като безволна посредственост. Естествено, тежко ми е. Сама разбираш. Във всеки случай не се безпокой за мен и не ме търси. Разпореждай се с работите както знаеш. Само да не направиш от себе си просякиня. Това би било позор и край на всичко. Тогава вече не се сърди. Тогава вече ще си тегля куршума. Пъди далече от себе си всички гадове, особено Наденка…“ И т.н.

Писмото явно беше писано на няколко пъти, ту с молив, ту с мастило.

Някакво натрапчиво чувство, назряло в душата на Протасов по отношение на Прохор, подтикваше Андрей Андреевич да посвети Нина в онзи странен документ на бившия прокурор Страшчалов, разобличителят на Прохор. Но се сдържа. Не знаеше още как ще се отнесе Нина към този документ; жал му беше да я развълнува, да развали своята отново завързана с нея дружба.

Ротмистър фон Пфефер като стреляна врана сега се боеше от всеки храст. Той получаваше заплашителни анонимни писма. Според неговите догадки това беше дело на избягалите политически. Той цял се стопи, почна видимо да се състарява. Нощем му се присънваха работници, екзекуции, пожари.

Той се страхуваше да изпълни заповедта от Петербург незабавно да тръгне за столицата, за Департамента на полицията.

— Ще ме убият по пътя… Ще ме убият като заек. Знам аз… Чувствувам…

Никой не му помагаше и не искаше да му помогне. Сякаш животът му беше обърнал гръб: той съществуваше в някаква пустота, заобиколен от студено равнодушие. Предвиждаше, че ако се добере до столицата, там го очаква голяма неприятност. Той отслабна, спаруши се като пролетен сняг на припек. А трябва да върви.

Ротмистърът най-после замина. Въздухът в тайгата се освежи.

Отец Ипат почна бързо да се оправя. Болният отиде на гости на Пьотр Данилич и дълго седя с него на слънчице. Започнал да обрасва след болницата с брада и коса, Пьотр Данилич говореше безспир. Отец Ипат слушаше внимателно, тръскаше глава, цъкаше, но още не можеше да говори ясно и вместо неговото „чудо и половина“ излизаше „чуловина“, а вместо думи — мучене. Това разсмиваше Пьотр Данилич и той тупаше приятелски отец Ипат по приведения як гръб:

— Ех, отче!… А помниш ли, отче?…

— Чуловина… — прихваше да се смее и отец Ипат. А в кръглите му като на кукумявка очи — сълзи.

Инокентий Филатич най-после се вслуша в горчивия плач на дъщеря си и тайно от всички склони доктор Добромислов да направи аборт на Ана Инокентиевна. Просветеният лекар, пренебрегвайки буквата на закона, изпразни по най-таен начин утробата на жената.

С помощта на доктора изцели краката си и Иля Петрович Сохатих. „В чест на преминаването на ревматизма“ той устрои гуляйче, напи се, танцува, дръпна от масата покривката с мезетата и публично яде бой от жена си.

Скоро след това пристигна новоизпеченият инженер Александър Образцов с тайната мисъл да се ожени за Кети (той още не знаеше, че Кети е покойница).

А подир него се появи пред Нина великолепният Владислав Викентиевич Парчевски.

18

Любителите на силни усещания се хвърлят от жарката баня голи-голенички в снежната пряспа. Същото направи в действителност и Прохор Петрович Громов. От напрегнат труд — към съзерцателна бездейност, от богатство — към мизерия: тази рязка смяна на обстановката заслепи душата му, както светлината на светкавиците след дълбока тъмнина.

— … Видиш ли как се похабихме ние е него, с брата де, с мълчаливия оня. Всичко погребахме, всичко стана прах… Седни на тоя пън. Ха разправяй.

Прохор стоеше пред старците с ниско наведена глава, ръцете до бедрата, очите към земята.

— Дойдох… тъй… да поработя с вас, праведни старци. Баща ми ми е говорил за вас. Моят баща е бил тук. Душата ме боли… — с прегракнал басов глас едва изговаряше той думите, които късаше от сърцето си.

— В краката няма истина, седни. А моят брат се мъчи… Види се, скоро ще му дойде смъртта. Знам, знам го твоя баща, помня го, идвал е тук. Тебе търсеше, ти тогава беше малък. Сега си обраснал. Много вода изтече. Нашите писанки измряха. Виж, само кожите им. А очите им са като живи. Виждат може би… Чини ми се, че виждат.

Прохор е при тихите, прости старци. Но вместо душевно успокоение, което той търсеше, всичките му мисли бяха разпокъсани; стройни идеи, едва възникнали, се разпадаха на прах, вътрешните сили се сломиха, духът му помръкна, тялото почна да се отпуска.

Страхът на закоравелия хищник, че богатата му плячка ще бъде изядена от други, потискаше Прохор деня и нощя. Навярно всичко ще бъде пропиляно от Нина, от тази според него умуваща, ограничена жена, всичко ще бъде пръснато на вятъра в името на призрачни мечти. В тая работа на Нина ще помогне инженер Протасов, въплъщение на злия гений на Прохор.

Защо избяга той тук от своите горди желания да покори непокоримото, да вземе всичко, което милиони години е лежало под краката? Защо е тук? Каква помощ могат да му окажат тези стари, загубили човешки облик „божи хора“? Глупак, объркал пътя си лигльо, суеверна баба, отслабнал, оскубан от чавките орел!

Така мислеше Прохор в своето високомерие, като се унижаваше и присмиваше сам на себе си. Ала все пак, задържан от някаква сила, въпреки желанието си, той продължаваше да живее при старците.

Наоколо е непроходима тайга. Вместо утъпкани пътища — само мечи пътеки. Край къщурката — градинка. А близо до рекичката — педя сеченина, очистена от коренища и пънове: там е засята ръж, мъничко елда, грах.

Прохор копае заедно със стареца Назарий в градината. Широкоплещестият старец е черен, прав и висок като стълб.

— Ти защо така, човъркнеш с лопатата и пак стоиш? Не се замисляй, копай… — говори той на Прохор с груб басов глас.

Прохор, е тук десети ден. Мъкне вода, реже дърва, яде картофи с черни питки. Няма чай, няма мляко. Пият попарен с вряла вода монголски чай.

— Виждам, надвиват ти мисли мирски. Отрежи ги, плюй. Иначе ще се объркаш.

Денят е горещ. Цялото тяло на Прохор потъна в пот. Измъчват го комарите.

— Помага бог — изплава из килията като мрачен облак дребничкият, прегърбен старец Ананий. Той е едроглав, хилав, с бяла брадица като клинче, с гол жълт череп и гълъбови присвити очи. Бос, облечен в бяла манта.

— Какво, старче праведен, вдигна ли се, оздравя ли? — запита Прохор.

— Вдигнах се, миличък — с теноров глас отвърна дребният Ананий и се прекръсти със сухата си ръка. — Стар съм. И очите слабо виждат. Дванадесет дни разхлабен бях. Скръбен съм зело, да се трудя не мога. Престарял съм. На сто години съм.

Той седна на една лехичка, дигна ръка над очите си като козирка и с ласкава усмивка надникна в лицето на Прохор.

— А работих до най-старчески дни — рече той. — Ами ти?

— Аз ли?… Аз… също — смути се Прохор. — Цял живот сред труд…

— Хм… — каза дребният Ананий и наведе глава. По жълтия му череп играеше слънцето. После отново вдигна изтощеното си лице и широко се усмихна, белите му ситни зъби блеснаха. — А за кого си се трудил ти, соколче мое: за душата или за червата?

Прохор мълчеше, гледаше в земята. По земята пълзеше розовосив тлъст червей, Прохор го разсече с лопатата.

Не му харесваше този разпит. В него назряваше раздразнение срещу себе си и срещу тези според него стари глупаци.

Късна вечер. Пият горчив монголски чай. Прохор е гладен. Хлябът е корав, картофите му омръзнаха, пък са и малко: по четири картофчета на брат. Преглъщайки слюнката си, Прохор гледа накриво упорития старец Назарий: „Глупав пън, нищо не яде, с въздух се храни.“ Прохор си спомня своята първа трапеза с тях.

— Ето, старци-пустинници, донесъл съм тук туй-онуй. Приемете моя подарък — каза тогава Прохор и взе да вади от здраво натъпканата торба: сирене, колбаси, хайвер, буркани с консерви.

— Не ни трябва, много години как сме се отказали от това — без да се замисли, отказа Назарий.

— И аз не искам. Аз за вас.

— Тогава хвърли туй нещо в огъня, не ни смущавай — избоботи мъжествено Назарий.

Всичко беше хвърлено в реката, всичко беше изядено от рибите.

А ето днес Прохор се гмурна, извади от вира една кутийка сардела, ядеше с картофи и апетитно облизваше пръсти. Като го видя, старецът Назарий стрелна с очи деликатеса, лицето му потъмня, той се сгърбуши и бързо излезе. Докато ядеше, Прохор с удоволствие се вслушваше как зад преградката сърдито мърмори и плюе излезлият старец. Свитият на кравайче Ананий смукна с ноздри апетитната миризма, разтревожи се някак си цял, надигна се на лактенца — крехък, главест, приличен на рахитично дете — и се взря в устата на Прохор:

— Какво похапваш, сине?

— Риба. Сардела.

— Соленичка ли е?

— Солена.

— С пиперец ли е?

— С пипер. С дафинов лист.

На Ананий му потекоха слюнките, той падна по гръб, обърна се с лице към стената, запъшка жално, болезнено.

Прохор сложи три рибки на едно картофче, а картофчето върху хляб, стана, удари темето си в ниския таван — посипаха се сажди — и излезе навън. Назарий седеше на един пън, прегърнал лакти с длани, и се взираше в тихата далечина, дето е рекичката.

— Вземи, старче Назарий, изяж рибките, рибата не е вредна, нея и Христос е ял — и пъхна вкусното парче под самия нос на стареца.

Старецът се намуси, впи поглед в сарделата, задави се със слюнка и съблазнената му ръка се надигна нерешително. Ала изведнъж се разтърси като от пронизал го електрически ток, скочи, дръпна парчето от ръцете на Прохор, хвърли го на земята и с ярост го стъпка със съдраните си обувки. А на стъписалия се Прохор викна силно:

— Махни се, дявол съблазнител, махни се! Не светия хляб тъпча, а греха на съблазънта унищожавам… Бягай от мен, сатана…

Прохор гледаше с немирни очи приведения гръб на отдалечаващия се старец и се упрекваше: „Ама че съм глупак… Сополанко, келеш! Та какво право имам аз?“

Надвисваше влажна, дъхава тъма. Спяха в килията, за да не ги хапе рижавият мъхнат комар. Вратата е отворена. Навън, пред вратата, дими гнилак — преграда за гадниците от тайгата.

Ананий похъркваше леко в ъгълчето върху скования криво-ляво нисичък нар. Върху дъските имаше пласт ситно насечени меки кедрови клонки, отгоре — дебела кълчищница. В почетния кът, пред черна, без всякакъв лик дъска, гореше кандило. Наоколо е черно като в черен ковчег, стените и таванът са покрити с дебело кадифе от сажди: стаята се топлеше без комин.

Прохор се беше изтегнал край стената върху пейката, под главата му беше скъсаният, подплатен с памук зипун, с който дойде тук. Под зипуна — револвер и кутия с патрони.

Прохор попоглежда към отворената врата. В нея като в рамка е врязан къс от света със сънливата тайга, е парче покрито със звезди небе. Кълби се ленив дим.

Прохор излезе навън да попуши. Звездната светлина е закрита от облаци. От сгъстилата се тъмнина светът е станал тесен като килия, а килията просторна като света: отблясъкът на кандилото създаваше там нови далечини. И в тези призрачни далечини на Прохор се привиждаха мини, фабрики, заводи. Там беше вълкът. Бяха Стешенки, отец Александровци, Анфиси, Синилги, Протасовци, беше Филка Шкворен, беше приставът, звънтеше, дрънкаше, искреше златото и гордата кула „Отваряй си очите“ се мъчеше да разпори търбуха на бездънните небеса…

Внезапно в съзнанието на Прохор отново се чуха отдалечени залпове, свирене на куршуми, стенания и викове на разстрелвани…

„Хайде пак!“ От страх Прохор размърда рамене и — в килията. Полегна. Повдигаше му се от душевно гадене. Той размишляваше мрачно: „Защо дойдох тук? Дойдох да си почина, дойдох да се покая, дойдох да събера сили, да пречупя някак живота си. Да се преродя ли, да стана друг… А какъв? Дявол знае какъв… Трябва да поговоря със старците, да се смиря кротко пред тях — може по-леко да ми стане“.

И тримата лежаха мълчаливи. Прохор се изкашля.

— Не спиш ли?

— Не спя.

— И аз не спя, трудници — като водна струйка се вплете тенорчето. — Изчезна кроткият сън.

— На мен ми се ще, старчета божи, да поприказвам с вас за онова, което е най-важното за мен…

Прекъсна го гукащият бас на Назарий:

— Не е важно онова, което е важно, а е важно, което не е важно.

— Не мога да разбера. Поясни, отче.

— Ти мислиш, сине мой, за важно онова, което съвсем не е важно. Да речем: слава, богатство, почести. А за неважно смяташ онова, което е най-важното в живота. Грижиш ли се за ближните си, не ги ли тиранизираш, правиш ли им добро? Именно това е най-главното в живота… Из правия път ли ходиш и светилникът ти пред тебе ли е или като змия криволичиш в живота и хапеш всекиго, който се изпречи на пътя ти? — Гласът на стареца беше властен, той кънтеше строго в тишината, в мекия блясък на кандилото.

Бузите на Прохор изведнъж пламнаха в огън, кръвта нахлу в главата му.

— Глупости дрънкаш, дядо — рече злъчно той. — Да, впрочем де можеш ти… Всичко туй говориш поради своята просяшка пустота. Чини ми се, аз съм по-умен от вас, отци пустинници.

В отговор старецът Назарий въздъхна дълбоко и тежко. Хилавият Ананий се привдигна на лакътчета и пропя с глас, като че засвири на пищялка:

— Горделивец… Гордели-и-вичък… — Лактите изгубиха опора, старецът отново прилегна и се сви на клъбце като котка.

Кандилото угасна. Светът на килията и светът зад стените се сляха. Стана един безгранично мъничък свят, приличен на гробница на червей.

— Няма в тебе дара на смирението — гукна Назарий.

Вън черният мрак почна да минава в полумрак. Бухаше бухал, дъжд чукаше на едри капки по чворестия покрив. Някъде там, на края на все още тъмната земя, дрезгавееше утро.

Така минаха две седмици. Прохор се измъчи. Търговският строй на мисълта, мускулите, пълнокръвните сокове на тялото напираха за непрестанен градеж, за широко до забрава творчество, а той ходеше с попарена душа из тайгата, сечеше дърва, разкопаваше лехи като прост, неук човек.

От нямане какво да прави, по заветите на старците, той почна да преглежда целия свой живот. Но разкаяние нямаше. Дори напротив: когато проверяваше своето минало, в паметта му изплаваха само моми, жени, гуляи, Анфиса. И вместо страждущи въздишки на Прохор му потичаха слюнките на похотта, както на старците пустинници от миризмата на сарделата. Все по-често и по-ярко изплуваше в съзнанието му милият образ на Анфиса. Сърцето на Прохор беше в постоянно униние, сърцето му търсеше други пътища, други изходи и не можеше да ги намери; към невъзвратимото няма пътища, невъзвратимото е погребано заедно с Анфиса в гроба.

— Анфиса, скъпа моя… Обади се! Прости мен, грешния — често викаше тайно той и душата му леденееше.

Колкото и да се стараеше Прохор да живее простичко, да си тури маската на смирението, той не можеше да направи това искрено, от все сърце. Продължаваше играта на маскарад. И тази игра му ставаше противна.

Прохор е раздвоен. Зверското в него напира, нащрек е. Няма сили да задуши в себе си маймуната.

Веднъж в тайгата уби с револвера едно зазяпало се сърне. Далече от жилището на старците той изпече на огън най-хубавите късове, наяде се и като опуши на дима, струпа голям запас от месо на един стар бор, за да не го излапат хищниците. Тихомълком от старците Прохор идваше тук всеки ден да подкрепя своите сили. Но обилният на нюх и слюнка старец Назарий замърда веднъж нос и забеляза сериозно на Прохор:

— Не се покланяй на тялото, а се покланяй на живия дух в него.

— Отде накъде това? Не разбирам — и Прохор се оригна и вдигна озадачено вежди. — Аз обичам духа, ако мирише вкусно.

Старецът поклати глава с назидателна жалост и прониза Прохора със строг поглед.

— Човешкото тяло отвътре е нужник. Разбра ли, чедо неразумно, вироглаво? (Прохор закри уста с фуражката и пак се оригна.)

— Ето, виждаш ли? — И старецът седна на един пън, в брадата му се мярна усмивка. — Светският човек всеки ден наторява червото свое с гнилоч и мърша. Ала ти остави. Пък ако не можеш да отвикнеш — иди си. Поне див чесън да беше подъвкал, момко. Тфу!

Старецът шибна госта с поглед като с патерица.

— Братът вика, не му е добре на брата. Да вървим.

Тихият Ананий лежеше свит на кравайче, усмихна се на влезлите и рече:

— Много ми е тежко — и взе лекичко да пъшка.

Старецът Назарий слушаше с наведена глава, покашлюваше.

— Много ми е тежко — повтори Ананий, като се надигна на лакти. Прохор и Назарий му помогнаха да седне. — Не ведаю камо гряду, а чувствую скоро отиду от вас об он пол…

През прозорчето надничаше слънцето, жълтият череп на Ананий лъщеше като златен, побелелите очички примигваха трогателно, Ананий се мъчеше да се усмихне.

Назарий приседна до него, улови ръката му, смръщи се, бодна с глава.

— Накъде си се наканил, братко? — И гласът на черния Назарий стана тих, скърцащ и жалък. — Защо искаш да си ходиш? Ами аз какво ще правя? Тогава викай и за мен кротката смърт.

Хлътналите жълти бузи на Назарий затрепераха. Стоящият тук Прохор се вслушваше в техния скучен разговор, с престъпна насмешливост преценяваше смисъла на техните думи. И ни най-малко не му е жал за тези старци.

— Копайте гроб, не се бавете.

Ананий се прекръсти и предпазливо легна. Взеха по една лопата, излязоха.

Копаеха гроб на любимото място на Ананий, под трите високи бора.

— Местенце сие братът отдавна беше харесал за своя прах.

Копаха цял ден в гнетящо мълчание. Земята — пясък, а по-надолу — вечно замръзнала почва, полъхна остър студ. От умора Назарий едва изправяше гръб. Прохор отиде при потока да пие вода. А когато се върна, малкият прегърбен Ананий вече стоеше край своя гроб. В костеливата му ръка — чепата патерица. Той надничаше в гроба, скърцаше с едва чут глас:

— Ето моята къща богата… Сложете ме с лице на изток. През пръстта искам слънцето да гледам.

При старците Прохор видя няколко дебели църковни книги, почернели от пушека. В тайгата, под един сенчест кедър, той разтвори една от книгите.

„О, уединен живот, дом на небесното учение, в което бог е всичко, на което се учим! Пустинята е рай на сладостта, дето и благоуханните цветя на любовта ту пламенеят с огнен цвят, ту блестят със снежна чистота, а с тях и светът, и тишината. О, пустиня, наслада за светите души, рай на неизчерпаема сладост!“

За да си уясни смисъла на тези думи, Прохор тя прочете три пъти. За него, човека на практичния разум, хваленето на пустинята, в която животуват неговите двама старци, му се струваше бълнуване на глупец. Пустинята! Убежище на безделници и физически сакати. Не, пустинята не е за такива като него. Трябва да офейка оттук, без да се обръща, докато още съвсем не са се размекнали мозъкът и мускулите му. Трябва да бяга.

През рамото на Прохор в книгата надничаше приближилият се тихо старец Назарий.

— Мъдрост, мъдрост — забуча той като тръба. — Вникна ли, чадо, в смисъла на тези мисли?… Търси в книгата смисъла на съкровеното, преклони ухото на душата си, само тогава ще уразумееш…

Старецът седна до краката на Прохор, под пънчето, върху нападалите игли. Прохор мрачно сумтеше.

— Вяра няма в мен.

— Не в теб вяра няма, а душата ти е лишена от умиление. „Когато в сърцето има умиление, тогава и бог е с нас.“ Така е казвал свети Серафим-отец.

— Но какво да правя, като няма в мен вяра! — На Прохор изведнъж му стана противно, тягостно. — Дойдох при вас, за да стана друг, а ето… някак си… още по-лош може би станах.

— Моли се.

— Не мога да се моля! Кръстя се, а пък за жени мисля…

Старецът се изправи и рече със смекчен глас:

— Ти не се плаши от този шум на мислите, това е действие на врага, поради завистта му.

— Ех, думи само, думи… Дрънканица, празнодумство! Глупак бях, че при вас, глупаците, дойдох. — Както винаги, Прохор беше прям, груб, раздразнителен. — Щом се мъчите светии да ставате, в света трябва да живеете, хората да спасявате. А вие себе си спасявате. Мислех ви за крале, които само с едно смигане с око свалят от човека всички тежести. А пък вие сте такива бедни духом като всеки друг. Живи червеи…

Прохор се мъчи още два дена. И съвсем внезапно, без всякаква връзка с настоящето, почна да му се привижда отдавна миналото. Изведнъж се разгънаха и укрепнаха натрапчивите мисли за Анфиса. Където и да отидеше, каквото и да правеше, образът на Анфиса беше с него. За да грохне от уморителна работа, Прохор вадеше сам пънове в гората. Веднъж го повика глас: „Здравей, Прохор“. Гърбът на Прохор се смрази, Прохор се обърна. Между дърветата стоеше сред мъглата Анфиса. Прохор викна — мъглата изчезна. Прохор се втурна да тича направо, като ломеше като глиган пущинака.

Три дни подред го измъчваха тежки видения. Той бе обхванат от страх, че ще се побърка. „Мисълта ми се замъглява“ — мислеше с ужас той. С жива, плътска походка пристъпваше тя нощем при него, оправяше клонките до възглавето му, сядаше до него топла, нежна, говореше му нещо. Като ставаше тежко от сън Прохор не можеше да си спомни нищо от нейните странни думи.

Прохор негодуваше срещу себе си, срещу старците срещу пустинята, като нямаше сили да разбере какво става с него. Ала да си отиде с опустошена душа, без да е хвърлил тук потискащите го злодеяния, той не можеше… Трябва да направи нещо. Може би трябва да убие старците, тези червеи на земята… Дявол знае какво трябва да направи! Душата го боли, пробудилото се сърце тъгува по Анфиса. Но — баста! Връщане към миналото няма и няма желание да се връща в немилия дом, дето има кръв, при жена си, при своите врагове. Тогава какво да прави мятащият се Прохор? Той и тук не може да живее… Той трябва да бяга където и да е, може би и в село Медведево при нещастния гроб на Анфиса, а ако душата му не издържи, да преметне на някой боров клон аркана и да затегне примката на шията си.

Обрасъл в космарлаци, мръсен, изподран, приличен на страшен разбойник-скитник, един ден Прохор рече на Назарий:

— Отивам си. Лъжци сте вие с вашия брат. Обещавате онова, което нямате. Прощавай, старче! — викна болезнено възбуден той, метна се на коня и бързо, без да се обърне, изчезна.

Поразеният старец не беше успял да се опомни, когато в гората изтрещяха един след друг два изстрела.

Седма част

1

Работите в резиденция „Громово“ вървяха по реда си. Прохор отсъствуваше вече повече от месец. Вчера си замина правителствената комисия. Тя прекара тук седмица, разпитва пострадалите работници, вдовици, служещи, отец Александър. Комисията призна, че действията на барон фон Пфефер са неправомерни, че е превишил властта си; от друга страна, комисията намери за противоречащо на предначертанията на властта и поведението на господаря на предприятията, систематически нарушаващ задължителните постановления на правителството в ущърб на интересите на работниците. Но като взема под внимание пионерството на Прохор Громов за насаждане в глухите краища на тежката промишленост, комисията постанови поведението на Громов да се смята за необмислено, предложи той или неговите наследници да водят занапред работата в строго съгласуване със закона, а той, Громов, да се счита свободен от углавно преследване. Що се отнася до задоволяване претенциите на работниците, комисията заповяда: на всички стачкуващи работници незабавно да бъдат изплатени надниците за дните на стачката; осакатените да бъдат пенсионирани; на семействата на убитите да се даде еднократна помощ от двеста до триста рубли, в зависимост от броя на сирачетата.

Правителството действуваше така чрез комисията, естествено, не поради справедливост (такова нещо, току-виж, би било изтълкувано като слабост на държавната власт), а защото зверската разправа с работниците стана известна не само у нас, но и в чужбина. Значи, този жест беше необходим в политически смисъл. И той бе направен…

Комисията замина. Работата кипи. Под новото ръководство работниците залягат двойно по-усърдно. Андрей Андреевич Протасов работеше при Прохор като вол. Сега той работи неуморно като стоманена машина.

Нина не го вижда често, скучае без него. Покрай красивата владетелка се усуква великолепният Парчевски. Но сега за сега той е за Нина празно пространство. При това тя е потънала до гуша в работа. Тя честичко обикаля обектите, шегува се с работниците. Искрената близост на господарката с работниците ги окриляше още повече. Те се радваха в душата си, че „той“, господарят, е изчезнал безследно — дано за техен късмет никога не се върне.

Нина се уморява много от струпалите се върху плещите й грижи: тежи й положението на пълновластна господарка. Верочка е оставена на произвола на съдбата, изоставена е градината и няма време да се отдаде на съзерцателен в бога живот. Тя често мисли кога ли ще се върне мъжът й и дали ще се върне изобщо. Ами ако той…

Ала зад това „ако“ винаги се мярка страшното, от което сърцето й уплашено замира. Някакво тежко предчувствие започва да й подсказва, че нейният мъж Прохор Громов е мъртъв.

Страхувайки се от тези вълнуващи я усещания, тя неведнъж канеше в къщи на чай отец Александър.

Един ден той се заседя дълго при Нина Яковлевна. Разговаряха за правилата на поведение, за смисъла на живота, за отношението на човека към бога, към хората, към самия себе си. Голямата богословска подготовка на свещеника правеше неговите беседи в очите на Нина интересни. Отец Александър, с намазана със зехтин гладко вчесана коса, говореше, че най-после тук, сред работниците, са се въдворили мир и благоволение, че въпреки мнението на безбожните социалисти, призоваващи над родината урагана и бурята на революцията, по пътя на еволюционния прогрес на земята може да настъпи царството на любовта и братството.

— Ще дойде време — блеснаха златните очила на отец Александър, — когато, както е казано в писанието, мечовете ще бъдат приковани в сърпове и лъвът ще легне до агнето.

— Това никога няма да стане — хвърли дръзко предизвикателно от вратата влезлият Протасов. Той е прашен, с големи кални ботуши, от него силно лъха на здрава пот. Разтревожен е. Целуна ръка на Нина, извини се за костюма и рече: — Страшно ми е необходимо, Нина Яковлевна, да поговорим с вас на четири очи.

Нина вдигна въпросително вежди, отец Александър стана.

— Здравейте, Александър Кузмич, и довиждане — стисна инженер Протасов ръката на свещеника. — Извинете, но имаме делови разговор. А пък това, което благоволихте да кажете, прощавайте, е същинска глупост. Такова време никога няма да дойде — овцата да легне до лъва. Лъжат вашите пророци. Лъвът непременно ще излапа овчицата. Той трябва да я излапа. Не може да не я изяде, без да наруши природния закон — правото на силния. Така е и в човешкото общество…

— Моля ви се, но това е алегорично, това е пророчество… А впрочем… да не ви задържам. Друг път ще поговорим на тази тема, друг път — забърза отец Александър и като свъси вежди, излезе.

— Какво ти е, Андрей? Ти си такъв… странен някак, нервен… — накара го Нина да седне. — Нещо на работата ли се случи?

— Да, и на работата… И… Знаеш ли какво? — Протасов запали лулата си. — Знаеш ли какво? Само бъди мъжествена както винаги. — Протасов се маеше, рошеше коса. Дишането на Нина изведнъж стана откъслечно, тя леко отвори уста. — Имам сведения — каза Протасов, като се овладя, — че Прохор Петрович не е между живите.

Андрей Андреевич седеше в креслото до запалената лампа и абажурът хвърляше сянка върху горната част на лицето му, като оставяше осветени строгата уста и волевата му брадичка.

Нина напрягаше цялата си воля и се стараеше да изглежда спокойна. Ала тъмнорусата й къдрица до дясното ухо почна да потрепва в такт със сърцето й.

— Откъде имаш тези сведения? — със студен тон запита тя, като втренчено се взираше в израза на Протасовите очи.

Протасов наведе очи към пода и рече:

— Получих бележка от техника Матвеев. Той обикаля из тайгата с една изследователска група. Писмото донесе един зверолов, пратеник. Да го прочета ли?

Тя долови в гласа на Протасов нотки на скрито, оскърбяващо я ликуване. „Не, не може да бъде. Не, Андрей винаги и във всичко е правдив и честен“ — помисли тя и като се сепна, бързо каза:

— Да, да… Моля ти се, прочети го. Впрочем дай на го на мен.

„Днес се натъкнах на един странен човек-пустинник — пишеше техникът Матвеев. — Той седи пето денонощие до гроба на своя другар, престаряло старче. От разпитванията стана ясно, че Прохор Петрович е живял при старците три седмици. «Душата му скърби — каза ми пустинникът. — Да го вразумим, да го облекчим ние с брата не можахме: разяждаше го високомерието.» На раздяла грешникът каза: «Не мога да живея повече нито с теб, нито със света». Замина и стреля два пъти. Търсих после праха му, но не го намерих. Може би някой звяр го е изял.“

Като остави писмото, Нина наведе глава и почна да върти в ръце носната си кърпа. Мълчанието продължи доста дълго. Часовникът удари десет.

— Мисля, че тази версия за смъртта на Прохор Петрович ще се окаже също такава глупост, както и питерският анекдот — продума неочаквано Протасов. — Какви ли не неща може да издрънка поради глупост някакво старче. Аз съм сигурен, че вашето сърце няма да претърпи загуба.

Като забеляза сега в гласа му явен фалш, Нина засука кърпата, ъглите на устните й нервно заиграха.

— Разкажи, Андрей, нещо веселичко.

Протасов с недоумение я погледна втренчено през пенснето:

— Веселичко ли? Защо тъкмо — веселичко?

— Хайде, нещичко… Моля те… — Бузите на Нива се покриха с червени петна.

— Че какво… Щом искаш. Ето например… — мънкаше Протасов, като продължаваше да недоумява. — Например дякон Ферапонт кове верига за себе си. В буквален смисъл — за себе си. Манечка му заповядала. „Аз — казва — ще те връзвам с веригата, когато се напиеш, както Трезорка.“

— Много смешно. Ха-ха — без да мигне и без да чува Протасов, рече Нина с чужд глас.

— Или например блестящият Парчевски…

— Стига за този Парчевски! — избухна Нина. — Вие много често се подигравате с него.

— Това не е подигравка, това е оценка на човека според достойнствата му.

— Ревност ли?

— Ни най-малко. Това чувство ми е непознато. А особено по отношение на теб.

— Така ли било?! Напразно. Във всеки случай, Протасов, аз трябва да остана сама. Прощавайте.

— Вие нервничите?

— Да.

Тя си отиваше изправена и горда. Ала сърцето й примираше, гърдите й се вълнуваха: дишането и издишването бяха неравномерни.

Протасов изпусна пенснето си, изпрати я със смутен поглед и също си отиде. Той се ядосваше на Нина, мръщеше чело, хапеше устни. Все още считаше за ненавременно да й покаже намиращия се у него документ против Прохор. А би трябвало…

Нина мина в своя кабинет с тъмносиня кожена мебел в английски стил. След нея влезе, като въртеше опашка, дебелият, затлъстял през време на отсъствието на Прохор вълк.

Нина се отпусна в дълбокото кресло, затвори очи. „Защо е такъв нетактичен този Андрей?… — мислеше Нина. — Защо избързва така със събитията? Слепци, слепци! И Парчевски, и той… Аз обичам само Прохор. И като вдовица ще му бъда вярна до смърт… Но Прохор е жив, жив, аз не желая неговата гибел!“

Всички тези откъслечни мисли, които изискват дълго преразказване, преминаха през главата на Нина мигновено. Сетне — настъпи второ и трето мигновение: „Аз не мога да бъда жена на Парчевски, предпочитам вътрешното пред външното. Но ме е страх да бъда жена и на Протасов, защото той стои по-високо от мен и най-важното ние с него сме хора с различни пътища (второ мигновение на мисълта)“. „Аз обичам Андрей (трето мигновение на мисълта), трябва да пожертвувам всичко за него. А когато стана негова жена, моето влияние ще спечели победа над него.“ „А ако животът ми с него бъде нещастен (четвърто мигновение), ще отида в манастир.“

И някаква обща полусънна равносметка (плюс-минус): „Аз трябва да стана жена на Андрей“. И веднага, без да отваря очи, извика: „Да не сте посмели, да не сте посмели: Прохор е мой!“

Приближи се вълкът, потърка мокър нос в ръката на господарката. Ала потъвайки в разбъркани сънища, тя беше далеч оттук.

… Изведнъж Нина отвори очи: сърцето й трепна — „мъжът ми“. Трещеше телефонът. Звънеше Прохор Петрович от мина „Нова“. В гласа му — мрачна гальовност. Той каза: ще пренощува в мината, макар да е уморен много от пътя, но много важно е да реши тук някои и други въпроси, някой и другиго да „понахока“, а утре се връща, нека жена му нареди да приготвят банята — не ваната, а именно банята, — трябва да се понапари, да изпари въшките… „Какво, какво?!“ Въшки, да, в тайгата е развъдил доста от тях, а сега — лека нощ…

Нина се смееше и плачеше. Боже! Колко хубаво е, че Прохор се върна!

Нина почива в дълбок сън до сутринта. Сутринта в девет часа все пак я събудиха.

— Ало! — викна тя със сънлив глас в слушалката.

— Настя, ти ли си?

— Не. Аз съм — Громова.

— Пани Нина ли?! — горчиво и сладостно възкликна Парчевски. — Разрешете да ви посетя… Още сега, в момента…

След четвърт час, едва Нина успя да се умие, пан Парчевски блестеше пред нея с униформения си сюртук с академическа значка и бели ръкавици. Пълните му устни лъщяха от помадата.

Нина отлично знаеше защо Парчевски беше довтасал така рано. Настроението на Нина е най-бодро: всеки миг трябва да пристигне мъжът й. А какво, ако… В тайгата развлеченията са редки, тогава защо да не разиграе един домашен спектакъл: сама ще си поиграе и ще се позабавлява с жалко-комичната роля на донжуана Парчевски; в искреността на неговите чувства към нея тя и не мислеше сериозно да вярва, а и Протасов не го уважава много, мъжът й пък — още по-малко.

И така. Нина е артистка. Тя посреща пан Парчевски — също артист — с всичките превземки на морна печал.

— Пани Нина — притиснал до сърцето си своите расови ръце, започна Парчевски с обичайната си театралност в жестовете и гласа. — Съдбата за втори път ми отрежда мрачната роля на палач на вашата нежна душа. Но вземайки под внимание вашата християнска настроеност и покорност на волята божия…

— По-кратко, Владислав Викентич…

Инженер Парчевски засили играта: затвори очи с лек стон и като откъсна ръце от сърцето си, трагично удари с пестник надолу:

— Вашият мъж, Прохор Петрович… е заминал за страната, дето царува Плутон! Струва ми се, завършил е своя живот със самоубийство…

— Нима? Сигурен ли сте в това? — смело влезе в своята роля и Нина; притиснала до бузата си сключените си китки, тя цяла се устреми към пан Парчевски. — Това не е истина, не е истина! Вие сте се наговорили с Протасов…

— За съжаление — това е факт. Току-що идвам от Протасов. Той направо ми каза: „Господарят едва ли ще се върне“. Уф!… Нямам повече сили… Замаян съм… Разрешете… — И като пухтеше благопристойно, той се отпусна в стола-люлка. — Не се вълнувайте, приемете удара хладнокръвно. Моля ви… — натискайки педалите на лицемерието, стенеше пан Парчевски. — Повярвайте, има хора, готови да умрат за вас. Кълна ви се, аз съм първият! Целият ви живот е пред вас… Пани Нина, пани Нина! — възклицаваше той през сълзи.

Едва сдържан смях напушваше младата темпераментна жена. За да не провали своята роля, тя се обърна, закашля се и два пъти здраво се ощипа.

— Много ми е тежко да слушам вашите въздишки, Влидислав Викентич. Страхувам се да твърдя това, но, кой знае защо, ми се струва, че сега вие разигравате с мен игра, че вие просто на просто, извинете, се преструвате…

— Пани Нина! Кълна ви се — не!

— Ами ако, боже пази, съм овдовяла? Какво, щяхте ли да поискате ръката ми?

— О, кълна ви се, кълна ви се — да!

— Но работата е там, мили Парчевски, че аз… че аз… — И Нина се замисли. Днес тя е особено прекрасна. Парчевски й се любуваше, губеше самообладание: актьорството му се изпаряваше и той всеки миг можеше искрено да се хвърли в краката на тази обаятелна жена. И изведнъж като смъртоносен удар в самото сърце — тих гукащ глас: — Ако овдовея, ще разделя цялото мое и на мъжа ми имущество на три равни части: една част на стареца Громов, другата — на Верочка, третата — за широка благотворителност, самата аз ще осиромашея, най-вероятно е да стана учителка…

Докато говореше, тя зорко следеше госта. От красавец паун пан Парчевски изведнъж се превърна в мокра кокошка: стана глупав, жалък и зъл; в очите му имаше тъпо отчаяние, челото му се смръщи.

— И какво ще стане тогава? — Нина отново почна да се щипе крадешком, обаче широка усмивка покри лицето й. — Сигурно не бихте и помислили да се жените за някаква си „учителка“?

— Аз ли?… Не, защо… Че аз сам мога да печеля твърде много. Най-после вуйчо ми е губернатор. И изобщо… — мънкаше Парчевски, едва незагубил съзнание.

— Ами ако аз, вдовицата, ви кажех: аз съм ваша, милионите са ваши, а в това време мъжът ми изведнъж като по някакво чудо възкръсне — с него такова нещо се е случвало, — вие, драги Парчевски, знаете това по-добре от който и да било друг. Да… Ние с вас за сватбица се готвим, а мъж ми — хоп-троп — току виж довтасал. Тогава какво?

— Ще си тегля куршума! Ще си тегля куршума! — скочи и с ридание в гласа заизвива пан Парчевски, но внимателно се вслуша: по коридора скърцаха стъпки.

— Господарке, чаят е готов — доложи влязлата камериерка Настя. — И един стражар дойде с кон — казва, че Прохор Петрович идва.

— Да вървим — тръгна Нина към трапезарията. — Мили Владислав Викентич — със сериозно лице, но цялата грейнала от скрита радост, прошепна тя на Парчевски, — моля ви, забравете всичко, недейте да се застрелвате…

Но два пъти измаменият Парчевски, като си спомни горестно и питерската мнима смърт на Прохор, не отвърна нищо на Нина, само мрачно помисли по адрес на господаря: „Негодник!… Не, какво коварство?! Втори път… У, пся крев!“

Първите три дни Прохор Петрович беше изключително любезен с всички. Съсипа от милувки Верочка, вълка. Стоя пред Нина на колене, целуваше й ръцете, молеше я да му прости. Нина не можеше да познае мъжа си: толкова необикновено нежен, благ, ласкав й се струваше той. Радвайки се с крайчеца на сърцето си, дълбоко в душата си тя сериозно се изплаши от станалата рязка промяна: такива натури като Прохор са устойчиви в своята същност и яки като скала. Значи, в Прохор бяха станали някакви промени, някакъв прелом в неговата психика.

През тези три дни Прохор сякаш се беше изключил от всекидневния живот. По цели часове седеше с далекогледа на върха на кулата „Отваряй си очите“. С наивното учудване на дете и с алчността на възрастен той оглеждаше жадно своето владение и задълго потъваше с обновения си в пустинята поглед в сивите вълни на Угрюм-река, която миеше скалата в подножието на кулата.

През часовете на вглъбено съзерцание на своите деяния Прохор премисли много. От височината на кулата пред неговите нови очи необятно се ширеше целият свят, мътнееха хоризонтите, над които изгряваха човешките дни, изгряваха и залязваха, потъваха във вечността. Ту се озърташе мислено назад, към началото на своите дни, към изворите на живота. Тогава гласът на собствената му съвест и гласът на старците-отшелници чукаше в сърцето му: „Живей така, че небосклонът на твоите текущи дни да става все по-светъл, все по-висок“.

Прохор въздишаше, кичури от побеляващите му мустаци и брада влизаха в устата, устните му се кривяха в зла усмивка, а гол женски задник, разливайки се натрапчиво нашироко, изведнъж закриваше целия свят, всички хоризонти.

Прохор скърцаше със зъби, удряше се с юмрук в гърдите и слизаше стремително надолу, като трополеше по стълбите.

На четвъртия ден Прохор се напи като кютюк на кулата. Докараха го в къщи, внесоха го в кабинета, сложиха го да легне. Вълкът гледа, гледа мучащия си господар и излая.

— Вълчо! — рече му назидателно Верочка. — Не се карай, Вълчо. Татенцето се е простудил от винце. И аз, когато бях се простудила, там при баба… мен също ме носеха на ръце.

2

Скоро Прохор поиска от Нина отчет за всичко. Нина пристъпи към това с вътрешен трепет. Тя всякак отдалечаваше този ден, но денят все пак настъпи.

В кабинета на Прохор на кулата се събраха: пълният плешив главен счетоводител Иларион Исакович Крешченски с цяла кола отчетни книги (през лятото той се потеше като кипящ на студа самовар, носеше преметнат през шията пешкир, с който постоянно бършеше лицето и ръцете си), инженер Протасов, мистър Кук, инженерите Абросимов и Образцов и самата господарка. Парчевски въпреки предложението на Нина, не бе поканен от Прохор. Вместо него присъствуваше Инокентий Филатич Груздев. Той въздишаше набожно и, кой знае защо, вътрешно се усмихваше.

Главният управител на предприятията инженер Протасов направи общ, блестящо построен делови отчет, като даде точна, неприятна на Прохор характеристика на царуващите преди стачката порядки („или по-право безпорядки“ — каза докладчикът) и нарисува широка картина на новата организация на работата, осъществена през време на отсъствието на Прохор Петрович.

Докладът трая повече от един час. Мрачният Прохор седеше с изумена физиономия неподвижно в дълбокото кресло. Сегиз-тогиз затваряше задълго очи, сякаш потъваше в сън, но същевременно слушаше доклада с най-напрегнато внимание.

— Ще помоля за счетоводна справка за заплатите на работниците преди и след стачката в продължение на един месец — рече Прохор.

Иларион Исакович разтвори две книги, избърса се с пешкира и тихо защрака на сметалото.

Докладът на мистър Кук за механичния завод, петте гатера, парната мелница и електростанцията мина гладко. Счетоводителят каза:

— Заплатата на един и същ брой работници за месец е нараснала от сто седемдесет и пет хиляди преди на двеста и петдесет хиляди.

— Аха! — възкликна иронично Прохор. — Значи, сега работниците смъкват от мен над милион рубли годишно! Чудесно… — Той пак затвори очи и пъхна ръце в ръкавите на копринената си риза, ноздрите му се издуваха.

Инженер Протасов рече:

— Аз трябва да ви доложа, Прохор Петрович, че ние полагаме сега огромни усилия, за да подобрим в бита на работниците онова, което беше изпуснато от вас. За преустройството и построяването на нови бараки, бани, пералня и кухня съм предвидил сумата двеста четиридесет и седем хиляди рубли.

— Двеста четиридесет и седем хиляди? — повтори всичко Прохор и цялото му лице настръхна като на стар бухал. — Дворци? За работниците? От чии капитали, от чии капитали — питам ви, Протасов, — вие облагодетелствувате работниците?

— От вашите, разбира се.

— Какво, какво?! От моите?!

Всички притихнаха. Вълкът изпъна опашка като струна. От тавана падна една калинка.

— В тази работа аз вложих сто хиляди мои собствени пари — рече Нина със спокоен глас.

— Това не са твои, а наши пари — отсече грубо, без много да мисли, Прохор. — Ти нямаш свои пари, докато си ми жена…

— Съгласна съм с теб, не се горещи — отвърна умиротворително Нина, за да не изостря разговора с мъжа си в присъствието на странични хора.

— Но аз предполагам — сякаш нищо не бе станало, продължи Протасов, — че работниците, поставени в сравнително добри условия, ще работят и вече работят по-продуктивно. По такъв начин…

— По такъв начин вие, господа, ще ме накарате да фалирам след една година — подвикна Прохор и като се извърна с рамо към Протасов и гърбом към жена си, загледа демонстративно през прозореца.

— По такъв начин — натъртено, но спокойно завърши Протасов — широката реорганизация, предприета от мен по време на вашето отсъствие, Прохор Петрович, оздрави работата и в крайна сметка трябва да се надяваме, че всички предприятия може и да ви донесат сравнително по-малък доход, отколкото сте очаквали, но затова пък сега вие напълно сте гарантирани от повторение на кървави събития, подобни на неотдавнашното.

Десният клепач на господаря затрепка и побеляващите на слепите очи коси настръхнаха. В края на заседанието, на сбогуване, той каза:

— На всички ви, господа, изразявам голяма благодарност за вашата честна работа през време на моето неволно отсъствие — с драматичен тон подчерта той думата „неволно“ и силно стисна ръце на всички. — А на вас, Протасов, благодаря двойно. Не зная как да ви се отблагодаря за онази огромна полза, която безкористно ми донесохте. Благодаря, благодаря, Протасов…

Чувствувайки болезнено в гласа на Прохор Петрович злобна ирония, Андрей Андреевич премълча, изчерви се до корена на косите, поклони се и излезе. Тресеше го. Наболяваше го отдясно, дето е черният дроб.

Съпрузите останаха сами.

— Мерзавец!… Негодник!… — прегракнало, с ниски задушени ноти бучеше Прохор, като крачеше тежко по тавризкия килим. — Вместо два-три милиона печалба, току-виж, понесъл съм милионна загуба… Работите по доставката са изоставени… Железопътният клон — също. О-о, дявол да го вземе!…

— Извинявай, Прохор. Но какво е виновен Андрей Андреевич?… Нали самият ти му повери…

— Но тогава аз бях в пълна апатия! — с буря в очите прекъсна жена си Прохор. — Аз се побърквах. Тебе те няма… Сам. А тук такава бъркотия. Около мен — глупаци, нехранимайковци… Не, аз няма да простя това на Протасов.

— И това ли е твоята благодарност за непосилния труд на човека, за безсънните нощи?! По-добре погледни какъв е станал. Той е болен — взе да тича напред-назад Нина, готова да се разплаче. — Това е несправедливо. Това не е великодушно! Най-после това е подло!

— Побърквате ме, побърквате ме вие. Всички сте се наговорили. И този Парчевски от сутрин до вечер се усуква около теб със своите изваяни бедра… Зная, зная… Всичко зная. Чакате смъртта ми, нали? Но не! — удари той пестник в пестник. — Няма да умра! Напук няма да умра.

Нина грабна наметката си — и вън.

През нощта доведоха Прохор в къщи пиян.

Нина реши да промени рязко своята тактика. Тя се опита да спечели Прохор с ласка.

Един празничен ден през златномалинова вечер тя седеше с него в уютната беседка, обърната към каменистия бряг на Угрюм-река. Вълкът лежеше в краката им, вслушваше се в разговора и мислеше какво ще му дадат в къщи да лапа. Верочка и бавачката тичаха по пътеките и ловяха пеперуди със сак. Гувернантката, немкинята Матилда Ивановна, застанала на брега, се любуваше на топлите тонове на залеза.

Прохор Петрович не се доверяваше на Нина, яд го беше на нея. До този момент не беше проронил нито дума за причината на своето бягство в тайгата, за мъчителните си преживявания. А на нея тъй й се искаше да знае цялата истина.

— Мили Прохор. — И Нина прегърна нежно мъжа си за здравия, изпояден от комарите врат. — Разкажи, какво прави при старците-пустинници? Ах, как ти завиждам!…

— Какво има да завиждаш… Старци като старци… И двамата вонящи, мръсни… Единият по-рано е бил убиец. А другият — със силна воля. И не съвсем глупав. И той навярно е разпрал някому корема. Или е проиграл на карти държавни пари и е избягал в тайгата.

— Ти вечно принизяваш достойнствата на другите хора. — Тя искаше да каже: „а възвеличаваш себе си“, но се сдържа и само добави: — Това не е хубаво, Прохор.

— Свикнах да уважавам хората на делото, създателите на ценности.

— Тоест себе си? — и Нина с мека усмивка притисна красивото си чисто чело до слепоочието на Прохор. — Тоест, ти уважаваш само себе си ли? — повтори Нина.

— Себе си — на първо място, разбира се. А на сганта гледам като на тор, като на груба работна сила, необходима за устройство на земята, под наше ръководство, разбира се. Отнеми на народната маса нейните просветени ръководители — и твоят народ-богоносец ще се пропие, ще въшляса, ще се изколи. Не, аз мразя сганта…

— Колко си жесток, Прохор! — И ръката на Нина, която прегръщаше мъжа, се отпусна. — Само не се сърди… Болно ми е да виждам в теб егоиста, който презира народа и като цел на своя живот си е поставил на всяка цена печалбата. Ти си мой мъж…

— Че какво… — Прохор се преви одве, прегърна с ръце коленете си, загледа се в пода. — Отдавна, много отдавна някакъв мъдрец е изрекъл: „Целта оправдава средствата“. Ето такъв съм и аз.

— Тази истина е изрекъл някой си мъдрец Лойола, но той е бил йезуит, а ти, надявам се, се смяташ за православен — въздъхна горчиво Нина. — Според мен целта на човешкия живот е уподобяване на бога.

— Тоест уподобяване на онова, което не знаем и няма да знаем? — изправи се Прохор. — Това не е за моите мускули, не е за моята кръв. Моята цел е работата. А след работата — веселбата!

— Веселба! — попита Нина и очите им се срещнаха: подигравателно-властни на Прохор, умоляващо-нежни на Нина.

— Без веселба, само с работа, пъпа си ще развиеш.

— Какъв си груб! Ти нямаш абсолютно никакви високи идеи. Цял си потънал в земята, като къртица. Нали не ми се сърдиш?

— Идеята е вятър, идеята е нищо, въздух. Изтърсил някой някоя глупост — ето ти идея… И твоят инженер със своите идеи е глупав дърдорко!

Лицето на Прохор се сгърчи в гримаса на застрашителна усмивка, погледът на жестоките му очи смазваше Нина.

— Идеята тогава е полезно нещо — рече той натъртено, — когато я облека в месо, в кости. Речено — сторено! Това е идеята! А всичко друго е мечта, измама… Аз никога не съм залъгвал моите работници с някакви обещания, а твоят Протасов и досега ги залъгва… разбира се, за моя сметка, да-а… Ние с него служим на един дявол, само че аз — открито, а той — под маската на социалист… Ха! Ето къде го държа твоя Протасов! — Като изрече тези думи, той вдигна ръка и я сви в пестник.

След това се извърна от жена си с явно отегчен вид.

Вече трети ден Прохор Петрович оглежда от сутрин до вечер работите. Видя много полезни новаторства, въведени през време на неговото отсъствие, видя навсякъде ред, прилежност от страна на работниците. Всичко това го поразяваше, ала ни най-малко не го радваше. Работниците са разглезени от повишените заплати, натрупали са лой за негова сметка, вместо по дванадесет часа работят по десет, в празнични дни с тояга не можеш ги изкара на работа, а пък живеят, мръсниците, в нови бараки като чиновници. Не, по дяволите!… Трябва здравата да нахока Протасов и отново да натика всички в кози рог. Той прекрасно разбра този коварен узурпатор, който гледа да сложи на всичко ръка, мъчи се да разори Прохор, дори съвсем да го заличи от живота, а след това да се ожени за глупачката Нина. Не, да имаш да вземаш!… Прохор ще натири Протасов по дяволите и ще си изпише от Лютих един познат инженер белгиец. Нека тогава… нека тогава поприпкат тия негодници!…

А през това време той ще възстанови нервите си, през зимата ще спре работата за един месец, ще разпъди всички тези голтаци стачници, ще набере нови хиляди гладуващи роби, та тройно, петорно да разшири работата, да стане истински владетел на целия край. А с Нина, ако рече да се инати — незабавно развод.

Впрочем, ако скъса изведнъж с Нина, нейните капитали ще се изплъзнат из ръцете му. Трябва да измисли такъв фокус, че Нина да я няма, а парите й да останат в работата. Идея!… Да, да, идея… Нина Яковлевна Громова, неговата жена, няма да я има…

Разпалван цял от тези мисли, Прохор мрачнее.

— Как върви работата, дяволи кожени? — полушеговито, полуругателно вика Прохор на група работници, които забиват с парен чук пилоти за бент.

— Върви, трудим се! — отвръщат неохотно работниците.

— Доволни ли сте от заплатите, доволни ли сте от храната, доволни ли сте от помещенията?!

— Доволни сме… Благодарим, господарю… — И за да се откачат от Прохор, от неговите обикновени псувни — ей сега ще ги зачеше, — всички дружно залягат за работата.

На мина „Достан“ новият управител, младият инженер Александър Иванич Образцов, доложи на Прохор Петрович, че златото и от жилите, и от пясъчните участъци тук е вече на окончателно изчерпване, мината е почнала да дава сега съвсем незначителна печалба, че в скоро време ще трябва да се помисли за нейното закриване.

— Е да! Вашите новаторства струват доста. Ето откъде идва и малката печалба! — избухна Прохор. — След два месеца мината ще дава десет пъти повече злато, отколкото сега.

— Вашето предположение, Прохор Петрович — рече плахо Образцов, — не се свързва нито с теорията, нито с практиката.

— А пък вашите теории само объркват опитните хора. Кой ви назначи тук?

— Протасов, Андрей Андреевич.

— Ах, Протасов? Благоволете да отидете в кантората и да кажете на вашия Протасов, че е глупак! А на ваше място аз ще пратя опитни златотърсачи и ще ви сложат в джоба си. Ще покажат на вашия Протасов няма ли тук ни жили, няма ли ни пясък…

Прохор запуфтя и като размахваше бастуна, тръгна към чакащия го кабриолет.

— Прохор Петрович! — настигна господаря си инженер Образцов. На младото му лице бе изписана болезнена гримаса от несправедливо нанесената обида. — Аз работих, докато ви нямаше, Прохор Петрович, с най-голямо старание. Докато отсъствувахте, открих в тайгата две богати златни находища, които могат да затъмнят славата на мина „Нова“. Открих пластове каменни въглища на малка дълбочина, открих залежи от графит и жили от меден пирит. Мисля, че всичко това, при умела експлоатация, ще издигне значението на вашите предприятия десеторно…

— Истина ли казваш?

— Истина. Нека да обиколим някой ден всички тези места. — Бледен, развълнуван до треперене, инженер Образцов извади от джоба си увито в хартийка парче злато. — Ето ви самородно кюлче с тегло два фунта и една осма. Намерих го в тайгата, на откритите от мен места. Можех да го скрия, но ви го предавам като мой пръв подарък.

Прохор Петрович прегърна смутения младеж.

— Остани тук. Ти, момче, прощавай, че така просто се обръщам на „ти“, къде живееш?

— У Сохатих, Прохор Петрович — продума Образцов, като бършеше сълзите си; устните му с едва наболите мустачки се кривяха, луничките тъмнееха.

— Глупости! Този ахмак с балалайка без струни ще те накара да се побъркаш. „О-враам адна капек“. Ха-ха-ха!… Ама че си го измислил… Как ти е дошло наум това? Ха!… Виж какво. Я се прехвърли при мен. Ще ти отделя в новата къща две стаи. А освен това — като зажумя и съобрази нещо, Прохор добави с коварен блясък в очите, — освен това моята жена не е лика-прилика на оная Хавроня[1] Хаврониевна…

Инженер Образцов срамежливо наведе глава. Прохор извади бележник, написа: „Да се дадат на Саша Образцов 1500 рубли за обзавеждане“ — и предаде бележката на младия човек.

Кочияшът плесна с поводите, конете потеглиха в едър тръс. Прохор дружелюбно погледна инженера, изтри очи и се изсекна. „Дявол да го вземе, сълзи! Като жена съм станал… Лошо е… Душевно помрачение. Пирит, каменни въглища, графит… Та това е съкровище! Това е дявол знае що! А златото, а златото? Богато, казва, находище… Бива си го момчето. Но ако е слъгал, с камшик ще го напердаша кучия му син… Хич няма да гледам, че на сетренцето му се мъдри значка. Зъбите му ще избия… Не, ама какъв чудак?… Хи! Даде ми златото… Чудак!“

На мина „Нова“ работите вървяха великолепно. Работеше току-що сглобената драга. Привършваше се механизирането на работите. Всичко старо, направено криво-ляво, се подменяше с ново, солидно.

— За реконструиране на мината досега са похарчени сто шестдесет и две хиляди — казва инженер Абросимов, заместил Ездаков. — Предстои да се изразходват според изчисленията още около двеста хиляди.

— Добре, добре… На господаря е приятно да слуша вашите умни приказки… — затръска Прохор глава като паралитик. — А къде е Ездаков?

— В затвора.

— Поради клеветите на Протасов ли?

— По заповед на починалия прокурор Черношварц.

— А тия големи къщи горе какви са? Дванайсет на брой?

— Бараки за работниците.

Прохор бързо се обръща и едва не бегом — право към кабриолета.

[1] На руски „хавроня“ обикновено се нарича свиня. Прохор изопачава Февроня на Хавроня. ↑

3

След разговора в градината Прохор цяла седмица не приказва с Нина. Най-после се отприщи. Пиеха вечерния си чай. Беше наредено никого да не приемат, Нина Яковлевна веднага почувствува настроението на Прохор и като стегна нервите си, се приготви за сражението.

— Ти си внесла, Нина, страшна дезорганизация в моите планове. Не разбираш какво правиш. Хвърляш пари на вятъра… Ти…

— Може би и мен искаш да изкараш луда и да ме затвориш в лудницата? — мъжествено прие тя предизвикателството.

— Би трябвало, би трябвало…

Едва въздържайки се, Нина продума кротко:

— Всичко, което правя, го правя от любов към теб, ако искаш да знаеш. Да, да, да! За нещастие аз продължавам да те обичам.

— Ако говориш това искрено, тогава не ме набучвай на желязната вила като мечка! Може да стане така, че на твоята любов да отвърна с омраза.

Сребърният самовар пошумоляваше, мърмореше като старче. Оскърбената Нина рече с печален размисъл:

— Да, да отвърнеш на любовта с омраза, това ти можеш. Какво да се прави.

— На мен ми са противни твоите келяви либерални измишльотини — мина на креслив тон Прохор, — чужд ми е твоят малък морал, който пречи на моето голямо дело. Ти миришеш на тамян. И всичко, което вършиш, ми е противно. Ти ще ме накараш да се побъркам. Ти ставаш моят зъл гений.

— Аз не съм Анфиса.

— Не споменавай Анфиса! Не споменавай Анфиса! — Скочиха и вълкът, и Прохор.

— Слушай, не се нервирай, седни. Аз правя всичко, защото искам доброто не на себе си, а на твоите, разбери, на твоите работници и не от любов към тях, разбира се: работниците ми са чужди, а ти си ми свой. Не искам нашите предприятия да претърпят крах. Не желая да бъда просякиня… Разбери!

Прохор, с ръце отзад, ходеше и свирукаше в тон със самовара. Нина стана развълнувано, опря се с ръце на масата, следеше с очи Прохор. Като не получаваше отговор от мъжа си, тя също започна да се носи из стаята и да почуква нервно с токовете си. Така ходеха те, близки и далечни, хора, които се обичаха и мразеха, като набираха гняв и трескаво търсеха предлог да свършат всичко мирно.

— Прохор, разбери… Та аз харча за построяването на бараките не твои, а мои пари.

— Ха! — спря се Прохор.

— И се надявам, че ако твоите работници живеят в бараките по-добре, отколкото в землянките, това ще бъде в твой плюс и стачката няма да се повтори.

— Ха-ха, не говори глупости! Ха!… Това ми е противно. Аз съм длъжен да давам на работниците минимум, а да вземам от тях максимум, за да имам възможност да храня не пет, като сега, а сто хиляди голтаци.

— Свърши ли?

— Не. А ти цялата си в оптическа измама. Нямаш ни най-малки перспективи за бъдещето. Каква си ти? Народоволка или някакво друго отмряло чудовище? Липсват ти само сини очила. Впрочем ти ги вземаш на заем ту от попа, ту от Протасов.

— Свърши ли? Прекрасно… — И пламнала цяла, Нина седна. — Аз отвикнах, Прохор, да ти се обиждам. Ти прекалено ме мачка с твоите корави ръце. Цялото ми сърце и цялата аз съм в мазоли.

— Аз ще обърна всичко по старому — Прохор задиша през ноздри и също седна до часовника, полуобърнат към Нина. — Ще намаля заплатите на голтаците, ще ги накарам да ядат мърша, а недоволните ще изхвърля навън заедно с твоя Протасов.

— Не! Това няма да го бъде! — Нина чукна по масата с ръка. — Чуваш ли?… Още при първия ти опит да върнеш нашата обща работа пак към стария кошмар, аз ще поведа срещу теб игра и, предупреждавам те, игра сериозна. Ще пусна в ход целия си капитал…

— Ха!

— Да, да… Играта ще бъде не на живот, а на смърт… Играта ще бъде ва-банк!… Или аз ще те бия, или ти ще унищожиш моите планове. Може би ще ме унищожиш дори и физически, както унищо… — Но Нина засече, сви се: в очите на мъжа й блеснаха две страшни мълнии. Нина заговори с умерен глас: — И затова предлагам: или ти се промени цял, цял до ноктите, или аз ще открия тук, редом с теб, свое крупно предприятие…

— Начело с Протасов ли?

— Да, да… Начело с Протасов, Образцов, Парчевски, Груздев…

Прохор скочи, отново закрачи из стаята, чорлеше коса и все по-дълбоко свиваше вертикалната гънка между веждите си.

После измърмори нещо в брадата си и застана зад гърба на седящата Нина. Той беше озадачен от нейните заплахи и за да не изостря отношенията си с нея, помъчи се да смекчи своя глас:

— Ама че си идеалистка! Изостанала си от живота с цели сто години. Ама че си философ с дантелени гащички!

Прохор целуна ръка на Нина: „лека нощ“ — помилва я нежно по косата и по своему, някак двусмислено, се усмихна.

— Сърдиш ли се? — плахо, с покорна усмивка запита Нина.

— Не.

— Тогава ела при мен. Днес си мой — и цяла се изчерви, като увличаше мъжа си след себе си.

— А вчера кой е бил „твой“? — шеговито се закани с пръст Прохор.

Влязоха в бялата, боядисана в слонова кост спалня на Нина.

— Аз не поставям така въпроса — смутено се разсмя тя, докато вадеше фуркетите от косата си. Гъстата вълна тънки прекрасни коси падна върху пълните, бели като пяна рамене. — Напротив, в моята фраза: „Днес си мой“ — имаше скрит смисъл: „А чий си бил вчера, аз не зная, но вчера не си бил мой“.

Прохор също се засмя високо, но студено. И за да прекъсне този смях и да стопли душата му, Нина се хвърли на шията му.

Шумоленето на дрехите, шушненето на коприната бързо нарасна и падна към краката. Възглавниците са бухнати високо. Букетът от чайни рози гъделичкаше обонянието, опияняваше. Нина шепнеше:

— След месец ще станат точно десет години, откак живеем тук.

— Да, да, да! Юбилей! — възкликна сладко задрямалият Прохор. — Ниночка, мила… За този ден ще се преместим вече в нашия нов дворец… и… наведнъж ще чествуваме и преместването в новия дом.

— Много ми се иска този ден да мине тържествено. И знаеш ли защо?

— Кажи?

— Нали самият ти казваш: работа, работа, а после — веселба. Нека тази веселба бъде законно заслужена и… културна.

— Да-да… Ще запаля такава илюминация, че ще ахнеш!… — рече Прохор през зъби. Нина не долови в гласа му нито ехидството, нито отровата.

Ала същата нощ изгоряха две току-що построени от Нина отлични бараки. Пожарникарите, като че напук, бяха пияни-заляни. А Филка Шкворен три дни пръскаше пари в кръчмата.

Нина беше отчаяна. Криейки ловко злорадството в сянката на неспокойните си очи, Прохор я утешаваше, както можеше: „Е, изгорели, изгорели… Голяма работа. Майната им…“ Утешаваха я и отец Александър, и Протасов. А инженер Парчевски, който продължаваше да се мазни пред Нина, й съобщи една новина:

— Току-що идвам от пристава. Каза, че на различни места в тайгата действуват разбойнически шайки. В село Красние Соени е убит един богат мелничар. На шосето, близо до моста на Черната река, е ограбена пощата. В паланката Зобасти са открити навреме два опита за подпалване. Предполагам, че и нашите бараки са опожарени от разбойниците… О, това е ужасно!

Естествено всички тези слухове бяха силно преувеличени, ала все пак в тях имаше частица истина: Протасов получи писмо от Шапошников от село Разбой. Писмото му беше предадено от придружаващия обоза дядо Никита, в чиято къща живееше Шапошников.

„Драги другарю. Пращам писмото по верен човек. Съобщавам ви, че бившият прокурор Страшчалов, с когото имахте намерение да се запознаете, преди дванадесетина дни отиде на лов и изчезна. Има две версии: или е избягал (но защо тогава той не ми каза нито дума?), или е попаднал в ръцете на бандити, влязъл е в престрелка с тях и е бил… убит.“ И т.н.

Протасов изпрати по дядо Никита на Шапошников петстотин рубли за нуждите на колонията на заточениците.

Филка Шкворен дърдореше в кръчмата:

— Намерих аз едно свое приятелче, Банка Ражий. Баш каторжник, мръсник, главорезец. Киренск-град, знаеш, от затвора сто души каторжници докарали шлеп да разтоварват. Те взели, че се сдумали и през нощта бой помежду си почнали. Войниците от страх офейкали. А прангаджиите в тая олелия, в тая бъркотия — дим да ги няма. Двадесет и двама души избягали, осмина са пречукани… Сегичка Ванка Ражий в нашата мина работи, в шахтата, като забойчик. Само че никой не знай кой е той.

На приказките на Филка никой не вярваше. Малко вярваха и на пристава. Обаче приставът вземаше мерки за издирване. Съдебният следовател водеше следствие по подпалването на бараките.

А Прохор Петрович не обърна внимание на тези слухове. Той с жар се залови за подготовката на юбилейните тържества. Преди всичко разпрати в Петербург и Москва няколко телеграфически покани. На Парчевски беше поръчано да напише осведомителна статия за вестник „Новое время“. Иля Сохатих беше изпратен на река Болшой поток за една невиждана дванадесетпудова есетра. Мистър Кук и главният счетоводител Крешченски седяха, без да мигнат, по цели нощи и изготвяха най-живописни диаграми, графици за всички отрасли на работата. Образцов, Абросимов и другите инженери и техници уреждаха във всичките шест етажа на кулата „Отваряй си очите“ показна изложба. Федотич чистеше двата топа със счукана тухла.

От околийския град бяха наети осем готвачи и десет келнери. Щата на лакеите от местни чевръсти момци подготвяше Инокентий Филатич с помощта на Иван, лакея на мистър Кук. Освен домораслия оркестър се предвиждаше и оркестър за бала. Прохор заповяда да се намерят половин дузина въртележки. И ще ги има. Дякон Ферапонт организира хор от петдесет души певци. Новият учител Аполинарий Хрестоматиев, млад човек, деен, но любител на пийването, написа и нотира тържествена кантата.

В това време Прохор, ободрявайки се с кокаин и пийване, беше потънал в изобретателски грижи. Издигнаха се на различни места триумфални арки; инсталираха се електрически транспаранти, правеха се в тайгата изкуствени снежни полянки (вместо сняг — сол): там ще има чумове с тунгуси и впрегнати в нарти елени.

Поканени са триста души гости от всички краища на Русия.

В Питер са поръчани по телеграфа двадесет и пет златни значки за най-почетните лица, а за господин губернатора, който обеща да дойде на тържеството, е изписан от един московски антикварен магазин севърски чаен сервиз.

Ана Инокентиевна отказа да помага на Нина. Тя се запъти при нея да си поприказват по този повод, но като забеляза идващия насреща й Прохор, демонстративно зави в една напречна уличка, а очите й светнаха иззад ъгъла към минаващия злодей като на разярена пантера.

— Идиотка, дебелана — разбра маневрата й Прохор. — Като че аз съм виновен, дето се е омъжила за някакъв си стар глупак.

Той и досега не знаеше, че неговият баща, Пьотр Данилич, живее на пет версти оттук, в собствена къща. Нина не беше наперила още подходящ случай да съобщи това на страшния си мъж.

4

Всичко вървеше благополучно. Прохор успя да удави в суетни дела своите тежки мисли и преживявания и засега се чувствуваше горе-долу добре. Предстои голяма веселба, приятелска среща с почетни гости — богато пируване, апотеоз на богаташката му слава. Ала всичко това е само преходен етап, само кратък отдих, само преддверие за по-нататъшното шествие към могъществените цели. Да, май че той със същите изрази ще произнесе и своята реч на масата при пиршеството.

След това ще замлъкнат топовете, ще стихне звънът на чашите, властите ще се разотидат, за да не надникнат после в тази меча бърлога поне десет години. Тогава Прохор не ще дава пет пари за нищо. И — махайте се от пътя всички женски призраци, всички анфиси, синилги, пустинници. Пази се и ти, Протасов, който разврати Нина, и ти, Нина, със своите приятели-работници! Дайте път на капитала, път на енергията, път на практическия творец на живота! Мирно! Ръцете долу, роби!

В това време почтената есетра плуваше като по въздуха мъртво пияна. Беше си пийнал и самият Иля Сохатих, той ревеше от скука песни, обясняваше се на френски с кираджиите-селяни, плюеше през зъби и едва се задържаше да не падне от седлото под краката на кобилката. А чудото-есетра беше, в сравнение с Иля Сохатих, величествена по тегло, големина и мълчание: тъпоноса, мустаката, с костовидни грапави люспи, тя почиваше мирно като в люлка в брезентовото платно, опънато между шестте кончета, по три от всяка страна. Четирима селяци на коне, петият Иля, съпровождаха владетеля на рибите на пиршество при владетеля на капитала.

Иля Сохатих има в дисагите две дамаджани хлебен спирт: хем той пие, хем есетрата пои. Прочутият рибар Сафронов каза на Иля, когато го изпращаше на път:

— Ние имаме всички следствия да доставим рибата без водица. То се знае, би могло да се направи грамаданска басейна като в зоологическата градина, само че тогава за любилея няма да сколаса. А ти, къдрокосчо, ето що. Гледай!… — Рибарят Сафронов натопи в спирт две повесма кълчища и ги пъхна под хрилете на есетрата. — Разбра ли? Сегинкана тя трябва да заспи като пияна. А след едно денонощие ще се наспи, ще почне да удря с опашка и хрилете си да раззева. Ти пак й тури такваз плепорция да й се упои душата. Тя пак ще се опие. На петото денонощие дай повече. По това време тя вече ще свикне да пие, ще добие вкус към тая работа. Така с божия благословия, в нетрезвен вид ще стигне до самия любилей, сиреч пияна.

Иля Петрович така и правеше. Когато не можеше вече да се държи на седлото, слагаха го в брезента при есетрата и той заспиваше в прегръдките й, както при Февроня Сидоровна. Иля хъркаше, рибата мълчеше.

Най-после всичко е готово за тържеството. Есетрата е докарана, пусната е в приготвения рибарник, във водата тя бързо се окопити, удари с опашка, взе да плува. Народ се стече да я гледа, като да беше морско чудовище. Тя издаваше на показ главата си, мърдаше с мустаци, шляпаше с хриле, просеше си питие.

Семейство Громови се премести в новата къща-дворец. Къщата е дървена, но голяма, разделена с тухлени огнеупорни стени на три части. Най-широката стая, където ще бъде даден банкетът, има площ седемдесет квадратни сажена. Облицована е с полиран ясен и птичи явор. Останалите двадесет и пет стаи блестяха с изпъстрен с орнаменти паркет, мебели, килими и с общ разкош на уредбата. Имаше отделна стая за вълка. Имаше стая-градина за пойните птички, които прехвръкваха там на относителна свобода.

Щатът на постоянната прислуга значително е разширен. Появиха се две нови камериерки, две гувернантки, три лакея, двама портиери, огняри, паркетаджии, управител на къщата. Прохор бе решил да живее нашироко като всевластен княз.

Малко по малко почнаха да пристигат поканените.

За учудване на Прохор Петрович и за голямо огорчение на пан Парчевски предишният губернатор беше уволнен във връзка с делото по разстрела на работниците. Пристигна на официална визита, а главно за подробно запознаване с предприятията, новият губернатор Перетряхни-Островски. Той е военен генерал, набит, нисичък, младеещ се, но доста стар. Синьо-черни боядисани мустаци, бели, равно подстригани коси, ниско чело. Говори с глух бас и за да всее трепет сред простосмъртните, заплашително върти избледнелите си големи очи. Всъщност е голям добряк и любител на цинични вицове. С него е чиновникът за особени поръчения Пупкин, върлинест младок с вчесана на две руса брадичка; с изискани маниери, предан на началството, веселяк, женкар и лакомец. С генерала — също така стар като самия господар — е неговият лакей Исидор Кумушкин; той е възглух и възглупав, но услужлив и верен като куче. На белите му бузи — старомодни, от николаевската епоха бакенбарди.

— Хо-хо-хо… — избухна в басов смях нисичкият генерал, като се изправи на пръсти и прегърна през врата като отдавнашен приятел почтително навелия се Прохор. — Драго ми е, драго ми е… Извънредно ми е драго… Е, как вървят работите при вас? Какво ще кажете? Хо-хо-хо!

— Ами… трудим се, ваше превъзходителство. Много съм поласкан, че благоволихте…

— Драго ми е, драго ми е… И тържества, и нещо като ревизия… Но вие не се смущавайте, не се смущавайте… Надявам се, всичко е в ред, нали?…

— Бъдете сигурни, генерале…

Губернаторът заедно с Протасов и с чиновника за особени поръчения Пупкин правеше преглед на предприятията. Губернаторът покашлюваше, сучеше мустаци, въртеше заплашително очи, но както се казва, бъкел не разбираше. Впрочем на една златоносна мина той повика един брадат работник и го запита:

— Кой стои пред теб?

— Вие, ваше превъзходителство — свали работникът шапка.

— А кой съм аз?

— Стар, заслужил генерал. Боец…

— На колко години съм според теб?

— Ами че към… трябва да са… към… седемдесет и пет.

— Глупак! Че аз може да съм по-млад и от теб — тръсна генералът и, пъшкайки, отмина по-нататък. А на придружаващия го Протасов каза: — На мен никой, никой не ми дава повече от четиридесет и девет години. Дори жените. Хо-хо-хо!…

— Че жените не ви дават, това е ясно, но и аз не бих ви дал, ваше превъзходителство, седемдесет и пет — съвсем сериозно забеляза Протасов. — Работникът просто се заблуди, смути се.

Генералът остана много доволен и от отговора на инженера, и от положението на нещата.

Пупкин се отнасяше към прегледа малко по-иначе: във всичко вникваше, всичко записваше в едно тефтерче, дето трябваше и дето не трябваше се кикотеше, смигаше на красивите момичета.

Като научи навиците на Пупкин, Прохор заповяда да го запознаят със Стешенка и Груня. За сводник беше назначен Иля Сохатих.

— Само предупреди момите да се държат скромно. Да не допускат — поучаваше го Прохор.

— Слушам… А освен това искам да ви предложа един ловен сужет. Господин губернаторът излезе запален ловец: на път за импрегнационния завод той благоволил да застреля собственоръчно две кокошки, а петела — ранил. Дал за това на леля Дария една жълтица и благоволил да каже: „Добре ще е да отидем на лов в тайгата“. Изхождайки от сужета на минималността, исках да ви предложа да устроим високотържествена хайка на мечки… Курсивът мой.

— Ти си се побъркал! Да излагаме генерала на риск…

— Съвсем не. На нас с Инокентий Филатич ни блесна блестяща идея… Да облечем в персонална мечешка кожа човешко живо същество, Филка Шкворен. Той изяви индивидуално съгласие.

Прохор се заля в смях.

— Ами ако го застрелят?

— Обезателно трябва да го повалят мъртъв. Филка Шкворен ще падне, ще зареве, ще порита със задните си крайници и ще издъхне. Негово превъзходителство господин губернаторът ще изтича, ще ритне мечия сужет с краче и ще си отиде. Филка е съгласен за двадесет и пет рубли и едни нови ботуши.

— Все пак не разбирам…

— Ах, какъв сте недосетлив!… Ние ще сложим на господин губернатора халосни патрони без куршуми. Коментариите са излишни.

Прохор е доволен. Но в навечерието на лова с генерала се случи един трагикомичен казус. Губернаторът Александър Александрович Перетряхни-Островски обичаше, както повечето старци, да става рано. Природата тук е прекрасна, разходките чудесни. Като пи сутринта чай, в шест часа сутринта той отиде със своя слуга и кученцето си на лек променаж. Губернаторът с брич с широки червени лампаси вървеше напред, Исидор Кумушкин — малко зад господаря си.

Генералът пристъпяше бавно, наперено, по военному, като почукваше с бастуна и в такт с крачките си покашлюваше отсечено: „Кха! Кха! Кха! Кха!“ — Тумбестото кученце, види се, подражавайки на господаря си, също полайваше в такт с него: „Джаф! Джаф! Джаф! Джаф!“

Така с полайване и покашляне те минаха благополучно посипания с пясък плац пред пожарната кула. Исидор Кумушкин мъкнеше на ръце шинела на господаря — с яркочервената подплата навън. И изведнъж грамадният козел, който, по случай пристигането на знатните гости, стоеше вързан в пожарната, като видя червения цвят, скъса яростно въжето, догони Исидор Кумушкин и неочаквано, така силно го бодна с рогата си в задницата, че Кумушкин се преметна с глава в петите на господаря си, а със собствените си пети фрасна генерала по гърба.

— Какво?! Какво?! — викна генералът и също се преметна, повален от рогата на козела. Двамата старци пълзяха на четири крака, а козелът въртеше опашка и се целеше с рога, дето трябва. Кученцето Клико, изопнало се във въздуха, от страх летеше като бясно по улицата.

— Козел ли?

— Козел, ваше превъз… Помощ!… Оле-ле! — И Кумушкин отново прелетя през генерала.

— Ей! Хора — завика генералът, като се понадигна, и от силния удар в задницата като морски делфин се преметна на обръч през лакея. Силно изопнатите върху дебелите крака бричове на генерала се пукнаха от напрежението на мускулите.

Изскочиха — с каски — изплашени пожарникари с въжета. Хванаха козела. Генералът стана, изтърси се, наметна шинела, искаше да насоли пожарникарите и собственоръчно да застреля козела, но без да каже нито дума, продължи пътя си. След него вървеше и накуцваше лакеят. След лакея кученцето Клико с изплезен език.

„Кха-джаф! Кха-джаф! Кха!“ — замираше в далечината.

А когато се спуснаха към реката, пребледнелият генерал отново се наля с яркочервена краска и загърмя с тежък смях:

— Как ви се струва?… Хо-хо-хо! Като се върнем в града, моята Софи ще има да се смее. Само трай, аз пръв ще разкажа…

— Слушам, ваше превъзходителство…

Между това от всички страни пристигаха на групи гостите. От околийския град, от губернския, от местните села. По пътищата се вдигаше прах под копитата на тройките, с чифт коне, а често и само на яздитни коне. Пристигнаха изправникът, четирима търговци, двама пристави, трима лесничеи, двама доктори, двама свещеници. Всички — с жените си. Това от околията. От губернията, наред с висшия чиновнически и търговски свят, пристигна вместо поканения архиерей, архимандрит Дионисий, човек на средна възраст, охранен, весел, отнасящ се към религията като към изгоден занаят. Имаше и трима прочути сибирски търговци. На двамата бащите някога се занимавали с разбойничество, а третият, едроглав старец, накичен със златен медал за някакви доблести, на млади години сам бил разбойник по пътищата; той имаше до слепоочието зараснал белег от удар по челото с жегъл. От Москва пристигнаха именитите търговци Повторов и Страхеев. От Петербург — двама големи кредитори на Прохор Петрович; и двамата от онази група столични гешефтари, която Инокентий Филатич, гешефтарят от тайгата, така ловко оплете в Питер. Търговецът Рябинин, сух като лопата, с черна тясна брадица — онзи, който председателствуваше на оставилата лош спомен „чашка чай“. Другият търговец, Семьон Парфьонич Сахаров, брадат старозаветен старец — онзи, който на „чашката чай“ викаше колкото можеше „Мошеници сте вие с Громов! Мерзавци сте вие!“ Те и двамата, като се здрависваха с Прохор Петрович, рекоха:

— Ама как ни метна, как ни метна ти нас, приятелче!…

— Простете великодушно — усмихна се Прохор в брадата си. — Та аз тогава бях обезумял след пожара…

— Май че обезумял, май че след пожара — като наблягаше на „май че“ и се смееше, подзе хитрият, просветен търговец Рябинин.

— Ах, това „май че“ — закани се мастодонестият Сахаров с пръст с голям брилянт.

— Ето я тази статия, ето я! — измъкна весело от джоба си изрезка от вестник Рябинин. — Навсякъде „май че“ и „като че“… „като че е изгорял“, „като че се е разорил“. А ние, глупаците, се размекнахме. Ха-ха-ха!… Нищо де… Ние ще си вземем нашето…

— Ще го взе-е-меме… Всякак ще го вземеме.

— Ще го взе-е-меме!…

Тази шеговита закана не се хареса много на Прохор. „Дали не кроят нещо, дяволите? Ако те се надяват да вземат от мен, тогава аз ще съумея да взема от тях десеторно. Кожата от зъбите им ще одера.“

5

Губернаторът идва за пръв път в тайгата. Когато научи, че ще го охраняват на хайката за мечки най-добрите ловци-мечкари и поради това няма ни най-малка опасност, генералът се ободри и прие с ентусиазъм предложението. А на заплашванията и въздишките на Исидор Кумушкин: „Козелското предзнаменование, ваше превъзходителство… Не е на добро това… Не ходете на лов, вредно е…“ — генералът каза:

— Стига си хленчил, старче… Нали видя как чукнах кокошката в опашката!

— А козелът, ваше превъзходителство, още по-яко благоволи да чукне ваша милост. А вие за мечка отивате. Мечката не е козел, нито кокошка. Ако баба Меца ви чукне, ще склопите очички.

— Стига! С мен има стрелци, охрана.

— Както обичате — сви Исидор устни. — Само че аз няма да оставя ваша милост. Щом ще мрем, тогава заедно, ваше превъзходителство. Бих ви посъветвал да се причастите преди хайката, ваше превъзходителство. Боже опази! Ама че смел човек сте!… Ех, жалко, че я няма тук вашата мамзел Софи!…

— Хо-хо-хо… Представям си. А тя харесва ли ти на теб, старче?

— Ами че по-нежна от нея няма на света, ваше превъзходителство… — зажумя като котарак Исидор Кумушкин и сладко се облиза. — Само ръчичките й какво нещо са.

— Хо, ръчичките!… Ти крачетата й да видиш…

— Къде ти… — врътна безнадеждно гола глава Исидор и цял се превърна в поток от смеещи се бръчки. — Туй е за вас работа, за младите ви години…

— Да, да… — изправи рамене генералът, изпъчи се геройски и засука синьо-черните си мустаци. — Аз още напълно съм в разцвета на силите си. Хо-хо!… А ти закърпи ли ми гащите?

Генералът замина за тайгата със свитата. Тътреше се с Иля Сохатих в една двуколка и причастилият се при свещеника Исидор Кумушкин. Той водеше с Иля душеспасителни разговори и тананикаше псалми като пред смърт. Иля Сохатих нарочно плашеше стареца, като му разказваше разни небивалици за мечки. Исидор въздишаше, кръстеше се.

Лъжеха и в четириместния екипаж на генерала. До него седеше инженер Парчевски, срещу него — приставът. Той се мазнеше всякак пред губернатора, махаше от него прашинки, при неравните места го придържаше под лакът и подвикваше на коларя: „По-леко! Не виждаш ли кого возиш?!“

— Аз имах, ваше превъзходителство, едно куче-следотърсач — без да се усмихва, със сериозно, достойно за пълно доверие лице глаголствуваше приставът. — И тази следотърсачка Дунка, ми направи един такъв фокус. Веднъж като бях на разходка, скрих в шубраките портмонето си с дребни пари, отдалечих се на една верста и накарах Дунка да търси изгубеното. След двадесет минути тя ми донесе нечий чужд портфейл, а в него сто рубли.

— Хо-хо-хо! — смееше се генералът, та се чуваше по цялата тайга.

— Да. А един гол човек тича с все сила подир Дуйка, тича и размахва долните си гащи. Каква била работата? Излиза, че моята проклета Дунка, като не намерила моята кесия, измъкнала портфейла на един къпещ се субект.

— Хо-хо-хо!… Истина ли?

— Факт, факт, факт — тръска бузи приставът, без да мигне.

— Моят брат пък имаше един санбернар, който говореше членоразделно — започва Парчевски, като слага ръце на кръста. — Можете ли да си представите: гледа кучето спрелия в небето месец, усмихва се кучешки и произнася басово: „Лу-на“.

— Хайде де, ама че го казахте…

— Уверявам ви, генерале, уверявам ви!…

Парчевски се държи независимо: той цяла нощ игра като бесен карти с пристигналите търговци-златопромишленици, спечели около четири хиляди.

— Възможно е да има такива феномени по света — прокашля се в мустаците си приставът и като мислеше как да надлъже Парчевски, услужливо подхвана губернатора под лакът.

В това време зашитият в меча кожа Филка Шкворен седеше край една бърлога, потеше се страшно, от скука псуваше и от време на време навираше в озъбената меча паст гърлото на една бутилка, за да ороси пресъхналата си уста.

А на около пет-шест сажена, в гъсталака, лежеше чернокафявият труп на убитата вчера грамадна мечка.

— Идат! — завика от високото дърво наблюдаващото хлапе.

Инокентий Филатич — бегом при Филка Шкворен:

— Влизай, приятелче! Идат!

Филка допи набързо водката и се навря в една дупка под коренището на стара ела. Инокентий Филатич закри входа с една вършина и изтича да посрещне тройките.

— Хо-хо-хо!… Така-а… Къде ми е пушката?

— Ваше превъзходителство, бащице! Прощавайте… — хвърли се в краката на генерала Исидор Кумушкин, наплашен смъртно от Иля Петрович Сохатих. — Прости мене, грешния… — и заплака.

— Старче, старче!… Как не те е срам?… Бъди герой… Дръж се!

— Ох, държа се… Ох, държа се!… — бърбореше слугата, който не виждаше нищо от сълзи. — Не толкова се държа, колкото се боя…

Инокентий Филатич услужливо подаде на генерала белгийската с нарезни цеви двуцевка на Прохор, заредена с халосни, без куршуми гилзи. Тайната знаеха Прохор, Иля Сохатих, Инокентий Филатич и самата мечка. Впрочем още в навечерието пияният Филка беше раздрънкал пред тези-онези:

— Утре губернаторът ще ме убива… Собственоръчно…

— Какво лъжеш! Защо?

— За двадесет и пет рубли…

Генералът застана оперено на предно място, на около двадесетина сажена от бърлогата. Зад него, отдясно и отляво, застанаха двама зверолова — яки старци, които Инокентий Филатич още вчера беше предупредил: „Да не сте посмели да стреляте. Зверът трябва да бъде убит от самия губернатор.“

— А вие сигурни ли сте, че мецаната е в бърлогата? — запита генералът с развълнуван глас.

— Тъй вярно, в бърлогата е, ваше превъзходителство! — рапортува, като отдаде чест, приставът.

— Стрелци! Сигурни ли сте в себе си? — обърна се към звероловите губернаторът, като се преструваше на храбър и страшно кокореше очи.

— Не бой се, господин господарю — отвърнаха спокойно звероловите, — бъди спокоен.

— И не мисля да се боя. Собственоръчно убих една пантера в Африка — излъга генералът нарочно с висок глас, за да чуят всички.

Звероловите прекрасно знаеха, че през лятото мечка и с тояга не можеш вкара в бърлогата, че мечите бърлоги никога не могат да бъдат на края на гората; звероловите се досещаха, че на губернатора му „погаждат номер“, подсмиваха се и също се преструваха на развълнувани и готови да се пожертвуват за губернатора. Все пак предвидливият Инокентий Филатич счете за нужно отдалече да се изкашля и да им се закани с пестник.

Като се доверяваше на волята божия и знаеше, че сега вече е късно да се отказва от рискованото хрумване, генералът внимателно повъртя глава, сякаш изучаваше местността — накъде да офейка в случай на катастрофа. Зад него на около четиридесет крачки стояха въоръжени конни стражари, група хора, отишлият при тях пристав и верният слуга Исидор Кумушкин, оглупял моментално като младенец.

— Вдигайте мечката — заповяда генералът с отпаднал глас и вдигна и двата ударника.

— Карай! — викна весело Инокентий Филатич на стражарите.

Те зареваха, задюдюкаха с всички сили — „хой, хой, хой!…“

— Стоп! — изкомандува Инокентий Филатич.

Всичко утихна. От предвидливост пан Парчевски скочи на нечий яздитен кон.

От бърлогата се чу глух мечешки рев. Исидор Кумушкин зажумя и за да не чува изстрелите, запуши и двете си уши с пръсти. Мечешкият рев се повтори със страшна сила. От силно вълнение очите на генерала се наляха със сълзи: „Ле-ле — помисли той, — загинах!“ Но нямаше време да се бави: от бърлогата, с рева на двадесет мечки-стръвници, излезе с мечешката кожа Филка Шкворен, изправи се на задните си крака, дигна нагоре предните си лапи и „Бум! Бум!“ — гръмна генералът. Мечката зарева още по-силно и закрачи напред — генералът хвърли пушката и едва не събори на земята един от звероловите — побягна надалече като заек.

— Падна! Падна!… — викаха от всички страни. — Падна!

— Падна ли? — изхриптя генерал Перетряхни-Островски, като се спря. — Видяхте ли как я гътнах, разбойничката… С първия куршум! А пък другия така, за компания… Във въздуха.

— Това е изключително, изключително, изключително, ваше превъзходителство! — тръскаше бузи, вдигаше рамене, удряше се по бедрата и в същото време успяваше да козирува приставът. — Такъв стрелец като вас виждам за пръв път, ваше превъзходителство — не преставаше да се възхищава той.

— Какво стана, убихте ли този звяр? — примъкна се до заобиколилата генерала група и треперещият Исидор Кумушкин.

— Убихме го, старо. Аз го убих!

— Слава тебе господи — прекръсти се Исидор и запасните генералски долни гащи паднаха от подмишницата на стария лакей.

— Хо-хо! За кого си ги понесъл? — заля се в смях развеселилият се генерал и лукаво се закани с дебелия си пръст на смутилия се Исидор.

Мечката още поритваше със задните си лапи, после затихна. Шестима души начело с началника на губернията се струпаха около умрялата мечка.

— Е, какво, мецо, лежиш ли? Хо-хо-хо…

Но в този миг довтасалият пристав, който не знаеше как да се подмаже на генерала, рече: „Че тя, мръсницата, май още е жива“ — и изведнъж стреля в мечката с револвера.

— Помощ! Убиха ме… — изрева мечката и седна като човек. — Всички сте мошеници!… И губернаторът е мошеник…

Паника обзе светкавично хората: пред всички тичаше с подгънати крака шкембестият пристав, след него още и още някой, после Парчевски, а най-отзад — тежко лъхтящият, изоставен от всички, кокорестият генерал.

— Не вярвахте вие, ваше превъзходителство — поспря се Парчевски, — че кучето е произнесло „луна“…

— Я се махайте с вашата глупава луна!… Уф! Уморих се… Но защо не я застрелят?

— Ваше превъзходителство! — пристигна бегом на кон с напираща отвътре веселост, но със сериозна физиономия урядникът. — Мечката лежи мъртва… Това се е сторило така на всички, ваше превъзходителство… До мечката ви очаква фотограф.

— Значи, мечката, аз я убих?

— Тъй вярно, вие, ваше превъзходителство.

— Уф! Нищо не разбирам. Исидор! Къде е Исидор? Вървете, господа, при мечката. Аз ей сега. — И като остави всички, с нетвърда, навяваща много догадки походка, генералът се отдалечи с треперещия Исидор в гъстия шубрак.

В това време Филка Шкворен беше изтърсен от мечата кожа, натоварен в една двуколка и откаран от Инокентий Филатич. Приставът, необмислено, непосветен в тайната на хайката, беше ранил Шкворен в мускула на крака.

— Аз мислех, знаеш, в сърцето — изпъчил се като герой, пътуваше Филка Шкворен. — Сегинка по-малко от стотак не зимам.

— Не хленчи, ще ти дадем — шибаше кобилката Инокентий Филатич и се кискаше с тих смях в сребърната си брада.

Сега абсолютно всички присъствуващи, естествено освен генерала и Исидор, знаеха за рискованата измислица с мечката, прихваха със спотаен смях, смигаха си, заканваха се с пръсти.

— Шт… Иде… — И всичко замря.

Генералът позираше пред фотографа като великия пътешественик Пржевалски. Сложил гордо крак върху шията на една едра, убита предварително мечка, генералът беше подпрял напето лявата си ръка в хълбока, а в дясната, издадена напред, държеше пушката.

— Аз се учудвам, господа — говореше той, като поглеждаше всички изпод грамадната козирка на фуражката си. — Каква беше тази работа?

— Ваше превъзходителство! — свали шапка Иля Сохатих. — Изхождайки от факта на теоремата, това не е нищо друго освен минаващ спиртоносец-вантрелог. Коментариите са излишни.

— А ти кой си?

— Аз съм търговски деятел, Иля Петрович Сохатих, ваше превъзходителство.

— Аха… Хм… Е?

Като се бъркаше и от страх заекваше, Иля Петрович обясни с високопарни изрази, че с човешки глас е проговорил тогава промъкналият се между тях спиртоносец, известен в цялата тайга нахалник, че за съжаление не успели да го хванат и че всички побягнали от мъртвата мечка „вследствие оптика на слуха и аксиома на зрението.“

— Аха! Мерси! — уморено се усмихна губернаторът.

Прохор Петрович не взе участие в хайката: болеше го главата, мислите му се бъркаха, в душата му нарастваше някакъв смут, той си остана в къщи. Но там се натъкна на нещо съвсем непредвидено.

Малко преди обеда, в деня на лова, когато седеше уморен в кабинета си на кулата, пред него, като изневиделица, изникна запасният поручик Приперентиев.

— Извинете, моля, Прохор Петрович… Но, оценявайки високо вашата роля в промишления свят, аз не пропуснах да се явя лично при вас и да ви поздравя… Макар за съжаление и да не бях поканен…

— Извинете, поручик…

— Бивш поручик… Аркадий Аркадич Приперентиев, ако благоволите да си спомните.

— Това е грешка на моята канцелария… Аркадий Аркадиевич… Но, спомням си, че на вас трябваше да изпратят покана.

„Подлец, мерзавец, шарлатанин! — мислеше, пламнал вътрешно Прохор. — Тебе би трябвало, мошеника, да те пратят на лов за мечки, срещу тебе би трябвало да насъскат вълците.“

— А как е моята бивша мина?

— Горе-долу… Работим.

— Чудесно, чудесно. Много се радвам.

Прохор се вглеждаше с нескривано презрение в Приперентиев. Каква неприятна сомова муцуна!… В очите — предишното нахалство и наглост. Ушите щръкнали, лицето подпухнало, червено, устата като на сом, широка. Кратуната оплешивяла. Цял бръснат. С руска поддьовка от тъмнозелено сукно.

— А вие познавате ли петербургския търговец Алтънов? — рязко, с остър глас запита Прохор Петрович и устните му заиграха конвулсивно…

— Ах, онзи ли?

— Кой — онзи?

— Така, между впрочем. Хм. Познавам го, познавам го… Той също стана съдружник в едно златопромишлено дружество.

— Какво е пък това дружество?

— Засега е тайна…

„Ех, ще набия аз на този кучи син утре мутрата… Ще се напия на тържеството и ще я набия“ — пак помисли Прохор.

— Само че не знам къде да се настаня? — заусмихва се любезно Приперентиев, като раззина сомовата си уста. — Имам багаж.

— Помолете някого — рече грубо Прохор и стана, като даде с това на Приперентиев да разбере, че разговорът е свършен. — За съжаление всичките ми помещения са разпределени между поканените на тържеството мои гости.

— Хм… Пардон… Да, да… — измънка Приперентиев, нахлупи на голата си глава дворянската фуражка с червена околожка, каза небрежно: — Адио — и пуфтейки злобно, излезе от кабинета. Пътем помисли по адрес на Прохор: „Охо, ще ми поиграеш ти утре, бита мутро!“

Прохор погледна мрачно широкия гръб на посетителя, червената като кръв околожка на фуражката му и когато вратата се затвори с трясък, с мрачен, пресъхнал глас каза в пустотата:

— Проклети да сте! Всички, всички до един са против мен. Като се почне от Нина. Сякаш нарочно. Искат да ме побъркат.

Изкаран от равновесие, той дишаше шумно, като преместваше машинално нещата върху бюрото и страхливо, като само в тъмна стая дете, се оглеждаше настрани. В мозъка му поскърцваха разстроените колела на механизма. „Утре, утре… — мислеше объркано той. — Утре ще ги направя на пух и прах, всички ще унижа. Да, да, непременно ще ги унижа. Генералът, златопромишлениците, някакво си акционерно дружество, търговчетата. Ха-ха!… Голяма работа… Кучешка смрад! Ей, на̀, този брадат субект, Сахаров, милионерът. Той само това си и знае, камбани да подарява на манастирите. Баща му, староверец, шест милиончета суха пара му е оставил. А аз почнах от един меден петак, сам. Всички те, заедно с генерала, не струват колкото кутрето ми. Утре аз на всички, кучи синове, ще им намажа задниците с чер хайвер — и ще ги накарам да ги ближат… Стой! Стой, стой… Тогава за какво ги повиках на тържеството? Що за дивотия, що за дивотия… Не, не… Всичко ще бъде добре като в княжеските домове. Господи, какво става с мен?“ Той прекара изстиваща длан по челото си и с боязън в помътнелите си очи започна да се вслушва в самия себе си. Напоследък се страхуваше да се отдава на мислите си и все пак не можеше да се откъсне от тях. „Те си въобразяват, че съм се чалнал. Кои те? Нина и Протасов. Глупаци, идиоти. Че аз и луд съм сто пъти по-умен от тях.“

С уморени крачки се приближи до огледалото и дълго, втренчено се гледа в него. Изразът на очите му беше смутен, далечен, с вътрешно загатване за душевно разложение. Но Прохор не можеше да забележи това.

6

С три топовни изстрела беше известено на света, че юбилейните тържества в резиденция „Громово“ са открити.

Многобройните делегации от служещи, от отделни заводи и цехове, а също така самозваните, неупълномощени от мнозинството, представители на работниците бяха посрещнати от Прохор Громов в Народния дом под звуците на домораслия оркестър. Народният дом беше декориран обилно със зеленина и национални знамена. Приветствията и адресите звучаха неискрено, преувеличено-хвалебствено, раболепно. Но възбуденият Прохор приемаше всички ласкателства за чиста монета и сам набираше вдъхновение за горда реч в отговор.

По пладне в Народния дом и пред него започна обедът за работниците. На обеда се разпореждаха сто и петдесет души начело с Инокентий Филатич.

А почетните гости тръгнаха заедно с домакина да разгледат изложбата и най-близките предприятия. Обясненията даваше самият Прохор Петрович. На неголеми групи гостите подред се изкачваха на върха на кулата.

От изток на запад, широко разляна, плавно течеше Угрюм-река. С църквата, с големите и малки къщи и къщурки, с новите палати на господаря, потънало в зеленината на овощни и зеленчукови градини, селището се беше проснало по десния висок бряг. Десетки високи тухлени комини и заводски сгради се простираха вдясно и вляво покрай реката. Понтонен мост и два сала съединяваха разделената от водата земя. По вълните сновяха катери, баркаси, лодки, каици. Голям керван от шлепове, салове и гемии се беше проточил на много версти. Всичко пъстрееше с хиляди разноцветни флагове. А около това промишлено кътче, бог знае по какво чародейство изникнало от земята в това безлюдно загубено място, се простираше като обширно море и се губеше на всички страни тайгата.

— Бива си ви, Прохор Петрович! — възхищаваха се в надпревара искрено гостите. — Направо трябва да се каже — руски американец, наш самороден талант.

На път за мина „Достан“ целият обоз от гости се спря на брега на Угрюм-река да закуси. Всички с удоволствие се разположиха на приготвените килими. Губернаторът, Прохор Петрович и петима от най-почетните гости седяха под балдахин от килими. Всички ядяха и пиеха жадно. Свиреше музика, имаше цигански хор и танци. Прегледът завърши в три часа през деня. А за шест беше определен тържественият обед.

Нина Яковлевна имаше работа до гуша. Наистина че усърдно й помагат дамите, жените на инженерите и самият пан Парчевски. Мистър Кук с радост би се присламчил към щата на Нина, но той знаеше, че едва ли ще може да окаже някаква помощ, а при това зубри пред огледалото поздравителната си реч, която не му се удава.

— Много превъзходни… Прохор Петрович Громоф! Вие сте най-добър пионер… — говори той на огледалото, като издува порязаните си с бръснача здрави, опърлени от вятъра бузи. — Пардон, пардон. А по-нататък? Не, как беше туй, как беше?… — Той изведнъж си припомни руската пословица: „Хляба яж със сол, правдата режи с ножче[1]!“… — Млього хубав… О! О!… — Но и пословицата не помага: няма вдъхновение, в главата му е мъгла, неразбория.

… Работниците са доволни от обеда. Пръснаха се по въртележките, зрелищата, люлките, слушат песните на циганите, гледат танците, сами танцуват, къпят се в реката. Изобщо пълно безгрижие. Навсякъде има ред, няма пияни. За Филка Шкворен, който лежи в банята на Инокентий Филатич, се грижат жената, която пече просфори, и една баба знахарка. Филка се чувствува прекрасно, пие, яде, реве разбойнически песни.

Мнозина от поканените, особено от местната аристокрация, в навечерието на тържеството взеха големи дози рицина: мъжете, за да подготвят храносмилателните си органи за поглъщане на голямо количество вкусна храна, жените освен от тази цел се ръководеха и от друга: според техните наблюдения рицината придаваше особен блясък на очите.

В пет и половина вратите на парадната трапезария се отвориха. Предшествувани от губернатора, под ръка с Нина Яковлевна, и от Прохор Петрович, под ръка с хубавичката жена на златопромишленика Хряпин, гостите на двойки влизат по килимите в столовата, която блести от кристал, сребро, бронз и порцелан, въртят се объркано край масата и търсят напечатаните картички, с мястото на всекиго.

На близкия край на масата откъм тясната й страна седна губернаторът, от дясната му страна Нина, от лявата — отец Александър. На другия край срещу тях — Прохор Петрович, Протасов и хубавичката, прилична на италианка Хряпина. На централно място седеше важно нахално вмъкналият се Аркадий Аркадиевич Приперентиев, до него — пан Парчевски, търговците Рябинин и Сахаров. Красивият архимандрит Дионисий имаше от дясната си и от лявата си страна две местни красавици: жената на един инженер и дъщерята на един предприемач. Тук беше председателят на контролната палата, действителният статски съветник Нагнибеда, директорът на гимназията със своя син студент, началникът на минното губернско управление със съпругата си и други.

С честта да бъде поканен бе удостоен и Иля Петрович Сохатих. Той, старши служащите и някои от второстепенната аристокрация от околията обядваха на отделна маса. Великолепният пък дякон Ферапонт, облечен с широко, тютюнев цвят, копринено расо (подарък от Нина), седеше близо до пристава, като стърчеше две глави над всички. Той е суров и с мрачно лице, срамува се от своите груби богатирски ръце, почернели завинаги от ковашката работа. Отец Александър най-строго му забрани да пее многая лета с пълен глас — страхуваше се, че именитите търговци ще нададат ухо и, току-виж, го подмамили в столицата:

— Измънкай го някак там… как да е: „Гърлото ме боли, кажи“.

За най-голямо съжаление авторът на този роман закъсня за началото на обеда, авторът няма да описва изисканото великолепие на Громовия пир, авторът пристигна едва в момента, когато губернаторът, с чаша шампанско в трепереща ръка, завършваше своето приветствие:

— … в цялата природа. Питам ви, господа, какво по-ценно и красиво може да има от златото, което нашият гостоприемен домакин добива от недрата на земята за благото на царя и отечеството? По-красиво от златото, по-блестящо от брилянтите, господа, това е женската свята красота. Значи, ерго: жената е венец на творението. Присъствувайки сред такъв род жени, аз с най-голямо благоговение предавам палмата на първенството в ръчичките на нашата божествена домакиня, наистина царица на бала, великолепната Нина… ъъ… ъъ… Нина Яковлевна…

— Урра!…

— Извинете, не съм свършил, господа… — Пийналият порядъчно изпотен генерал почтително се наведе към седналия от лявата му страна отец Александър, внимателно хвана косматата му, с едри лунички ръка, смутено рече: „Ах, пардон“ — и като поправи бързо грешката си, млясна нежната ръчичка на седящата отдясно домакиня. — И така, господа, пия за здравето на човека с изключителна сила и слава, човек, с когото наистина трябва да се гордее цялата наша майчица Русия! Пия за здравето на господин Громов и неговата очарователна богиня Нина… ъъ… ъъ… Яковлевна… Ура, господа!

На десния балкон музикантите засвириха туш, на левия — домораслият хор ревна „многая лета“. С триста гърла гостите викаха „ура“; онези, които бяха по-близо, се чукаха с домакинята и домакина.

— Вие, генерале, имате прекрасен талант на трибун — поласка отец Александър стареца.

— Навик, отче, навик — отвърна басово генералът, като хрупаше със златните си зъби препечено със сирене сухарче.

Ножовете нервно затракаха по чиниите, шумът утихна, стана да отговори Прохор. Отведнъж светнаха четирите бронзови полилея с многобройните си светлини. Потокът светлина блесна върху бялата маса и нахлу във всички ъгълчета на залата. Играта на светлини и сенки открои още по-ясно лицата на седящите. Пространството се изпълни с пищна тържественост.

Подстриган, едър, суров, с фрак, с орден в петлицата, връчен му от пристигналия от Петербург чиновник от Министерството на търговията и промишлеността, Прохор Громов беше олицетворение на крупен, съзнаващ своята мощ делови човек.

Всички погледи се обърнаха към него. Сърцата на жените сладостно примряха, а очите блестяха ослепително след рицината. Дякон Ферапонт раззина уста. Долната устна на генерала увисна със зрънца есетров хайвер по нея. От смачканото носле на Иля Сохатих падна една прозрачна капка. Стешенка и Груня — дискант и алт — протегнаха лебедови шии и се надвесиха през перилата на балкона. Чиновникът за особени поръчения Пупкин им направи любовен жест с ръка. Запасният поручик Приперентиев оседла месестия си нос с грамадни очила и втренчи нахален поглед в Прохор. Архимандрит Дионисий оправи мантията си и набързо прекара гребенче по мустаците и брадата си. Нина — развълнувана — беше нащрек. Протасов внимателно изучаваше винетката върху супената лъжица. Червеят, който пълзеше по едно листенце на кипрещата се във ваза хризантема, изведнъж притихна, приготви се с цялото свое мъничко телце да слуша човешката мъдрост. И щом червеят притихна, започна Прохор.

— Ваше превъзходителство, уважаеми госпожи и уважаеми господа! (Архимандритът и свещеникът свиха обидено рамене: ораторът лекомислено причисли и тях към категорията на „уважаемите господа“, без каквато и да било титла съобразно духовния сан). Вие сте се събрали тук, уважаеми госпожи и уважаеми господа, за да чествувате Прохор Громов, тоест мен. Вие, поканените, сте се събрали на това пиршество, за да разнесете след това по целия свят добра вест за моите дела, тоест — за делата на Прохор Петрович Громов и за никого другиго, за никого другиго… Е, добре, много ми е драго… Благодаря… А впрочем…

С остър поглед Прохор огледа цялата трапеза от край до край. Пред него бяха само — маски, мутри, животински зурли. „Ще стъпча всички ви… Презряна тиня, мръсотия!“ — говореха очите му. Той смръщи вежди, отметна от челото си падналите кичури коса и с рязък глас, като заостряше силно смисъла на думите, продължи:

— Аз мразя света!… И светът мрази мен. Тази тема, уважаеми господа, аз ще развия по-нататък.

Подхвърлените хапливи фрази накараха всички да наострят уши. Мляскането спря. Спокойната досега психическа атмосфера трепна.

— Аз няма да се спирам на всички етапи от моя живот. На това как баща ми ме изпрати още като хлапе на незнайната Угрюм-река, дето тогава едва не загинах. Това е първата ми гибел. И само по чудо спасен, аз по някакви незнайни пътища попаднах в дома на моята бъдеща жена. Няма да спирам вашето внимание и на това, как, като станах годеник на Нина, бях хвърлен от моя мил баща и стеклите се по това време обстоятелства във водовъртежа на страшни противоречия с баща, с майка, с любими и мразени от мен хора, най-после — със самия мен. В този капан на живота, без да имам ни най-малка подкрепа отвън, а доверявайки се единствено на собствените си сили, аз отново загинах. Това е втората моя гибел. Но струва ми се, че аз надвих и нея. Или поне се боря със себе си, преодолявам я докрай в своето сърце…

Прохор наведе разчорлената си глава и на Протасов се стори, че от очите на оратора в чинията покапаха сълзи. Но ето че лицето е вдигнато, веждите са смръщени още по-рязко, думите излитат решително.

— Аз съм престъпник! — викна той и нервно се озърна назад, през рамо, сякаш очакваше удар в гърба. — Да, аз съм престъпник. Не се плашете и не се учудвайте.

Но всички бяха учудени, а Нина изплашена. Веждите й се разкривиха от страх.

— Не искам да бъда ваш прокурор. Ние всички сме равни, защото и вие сте престъпници, както и всеки живущ на този свят човек. Този път аз говоря с вас като равен.

— Вярно, вярно! — изведнъж закрещя с фалцет пийналият Инокентий Филатич. — Правдата и светостта не могат да изравнят хората. Грехът изравнява всички. Всички ние сме грешници! Всички сме в една тиня, значи — сме равни…

Зашъткаха на кресльото, зачукаха с ножовете. Нина каза ясно през масата:

— Прохор! Моля те да смениш темата.

— И изобщо, господа, трябва да изберем председател.

— Ваше превъзходителство! Молим… Молим…

— Кхо!… Кхо!… кхо… Благодаря… — заклати генералът пиянска глава, като се задави с чашката коняк. — Прохор Петрович!… Моля ви… Продължавайте в същия дух…

Прохор се опря на края на масата, олюля се, напрягайки мисълта си, и отново оседла думите като бесен кон:

— Казах — всички ние сме престъпници. И това е истина. Това твърди не някой философ-лицемер, не някой моралист-угодник, а аз — престъпникът на престъпниците.

„Карай, карай, разкайвай се. Много добре!“ — чу изведнъж Прохор своя вътрешен глас, приличен на гласа на стареца Назарий, и ушите му пламнаха.

— Да, аз съм престъпник. Има, уважаеми господа, различни видове престъпления. Но убийството на човек е най-тежкото престъпление. Обаче, господа, дадено престъпление на даден субект може да бъде обяснено, разбрано и поради това оправдано… Да, оправдано, макар и от собственото съзнание на така наречения престъпник. А оправданото престъпление вече не е престъпление по същество; то не е нищо друго, освен логическа постъпка, продиктувана от неизбежните обстоятелства на живота. Но, господа, сянката на тази постъпка може да помрачи душата на онзи, който я е извършил. Ако душата е разтърсена, тази проклета сянка на спомените може да разруши душата, да доведе човека до безумие. Да, уважаеми господа, това е така… До безу-ми-е…

Прохор Петрович наведе глава, стисна здраво очи, тури длан на челото и притисна със силните си пръсти слепите си очи.

— Но, господа — отново се изправи той, — онзи, когото спомените за един смел факт могат да доведат до безумие, не е човек. Това не е нищо друго освен получовек; това е, извинете, дрипа. А една дрипа никога няма сили да извърши постъпка, чието име на лъжливия език на хората е престъпление. Значи, само на силния е дадено да извършва големи престъпления. А тъй като аз съм престъпник… („Така, така, карай така, покай се докрай, покай се“ — подбуждаше Прохора, все същият глас). Тъй като аз съм престъпник от крупен мащаб, имам право да се смятам за човек с огромна сила на волята…

— Пардон, пардон — почука с пръстена си по масата председателствуващият и се усмихна двусмислено. — За какво свое престъпление благоволявате да говорите?… Смея ли да попитам какво е това престъпление?

— Той е пиян, той е пиян — зашепнаха, заусмихваха се ехидно гостите. Но Прохор беше трезвен, само душата му се клатушкаше.

— Прохор! Свършвай речта. Пий за здравето на гостите. Урра! — закрещя престаналата да се владее Нина.

— Урра! Свършвайте речта… Вие сте уморен. Свършвайте…

Бледен, пожълтял като слонова кост, Прохор прокара студени пръсти по челото си, метна поглед към Иля Сохатих, който съсредоточено чоплеше зъбите си с вилицата, и шумно си пое дъх. Краката му трепереха.

— И така, какво е вашето престъпление? — повтори своя въпрос генералът и вдигнатите му към Прохор очи се превърнаха в две тесни цепнатинки.

„Е, какво чакаш! Разкайвай се за всичко, разкайвай се!…“ — заповядваше на Прохор вътрешният глас.

— Първото мое голямо престъпление, ако е угодно на ваше превъзходителство, това е… това е… — И смутилият се Прохор, сякаш изплашен от отговорност заради думите си, изведнъж се обърка. В мислите му светкавично се мярнаха — нощта, изстрелът, Анфиса до прозореца… Всички близки на Прохор се стъписаха. Кръвта нахлу в главата на Нина, Нина се мъчеше да извика, да се спусне към мъжа си, но я порази тежко вцепеняване. Лицето на Прохор се покри с мрак. Настроението на цялата зала стана напрегнато до краен предел.

— Първото мое престъпление — удари железен глас в напрегнатата тишина, — първото мое престъпление е това, че аз, нищожното човече, недоукът, разруших света на тайгата, обърнах тайгата с корените нагоре, внедрих в застоялото блато деен живот. С израз на омраза към този блатен живот започнах аз именно моята реч.

И изведнъж сякаш рухнала планина се понесе по близка стръмнина, напрегнатото настроение се пръсна. Нина изведнъж се усмихна весело, първа заръкопляска, последва я цялата зала.

— Ах, кучият му син, колко майсторски го рече!… — изтръгна се простодушно от Инокентий Филатич. Той тръгна да се разцелува с Прохор, но беше хванат за пешовете отведнъж от четири ръце.

— Аз мразя света и светът, тоест блатото, летаргията, взаимно се мразим. Плюя отгоре им! — Тези остри, неудържими думи, откъсвайки се от устните му, звучаха презрително. — Ограничените души, които се считат за светли маяци на света, не могат да разберат крайната задача, която съм си поставил. Те не знаят и не могат да знаят докъде ще стигна аз.

Седящите в различни краища на масата Протасов и Нина се спогледаха при тези думи и неприятно настръхнаха. А на Прохор отново се стори: зад гърба му някой тъпче на едно място, дъха огън и смрад… Но зад гърба му беше празно, зад гърба му беше стената. Прохор бързо напипа в джоба на жилетката кокаиновия прах и — в ноздрите. След това продължи:

— Съблазнени от разни допотопни моралчета, тези задимяващи небето маяци ми пречат да се разгъна с цялата си мощ, мразят моите дела, мразят самия мен като носител на тъмна сила и непрогледно мракобесие. (Сега се спогледаха трима: Протасов, Нина, свещеникът.) Аз отлично помня думите на моя мил Андрей Андреевич Протасов, когото не мога да не смятам за изтъкнат инженер и организатор. При един спор Протасов ми каза: „Вашият ум е по-голям, отколкото силата на неговото съждение“. Тоест че моят практически ум е гениален, но не напълно развит. Тогава аз му отговорих, че гениалният практик и гениалният мечтател — това са две мечки в една бърлога, това са двама врагове. И когато и двете, така различни по природа гениалности, пази боже, се съберат в един човек, душата на този човек ще се разцепи по средата с трясък като парче хасе…

— Извинете! — викна Протасов. — Не съм съгласен с това!…

— Мили Андрей Андреич! Вие не сте съгласен? Тогава позволете да ви кажа: разбойникът Громов винаги е действувал в разрез с онова, с което са съгласни хората. И това е може би моето второ престъпление…

— Прохор! — от някакви мъгли, от воя на виелицата, извика неясно Синилга, Анфиса или Нина. И рязко: — Прохор, седни!

Прохор Петрович трепна, олюля се, изведнъж някак се отпусна. В ушите му, в главата му бучаха камбани. Заби нос напред, след това — тил назад, разтвори широко очи към света. Представи си някаква бъркотия. Чисто поле, не маса, а път, който се губи все повече и повече в далечината. А там, далече — Анфиса с чайна роза на роклята. „Махни се!“ — плесна той с длан по масата и пътят изчезна. Пак бялата маса, цветя, вина, животински мутри. Заради Нина Прохор искаше да прекъсне речта си, но вече не можеше да удържи кипналите си мисли. Каза:

— Например моята жена Нина Яковлевна, която блести с всички небесни добродетели, се залавя за практическа дейност. И аз предсказвам, че много скоро ще се превърнат в нула отначало всички нейни капитали, а после и всичките й предприятия. Не искам да я укорявам, аз само й напомням, че не може да се служи едновременно и на бога, и на мамона, с което естествено не могат да не се съгласят и духовните лица, които присъствуват тук. Ангелът не може да стане дявол, а дяволът не може да се превърне в ангел. Още по-трудно е да си представите ангело-дявол, въпреки желанието на Нина да види в мен такова немислимо, такова противоестествено съчетание.

Последните фрази Прохор Петрович изломоти неясно, със запъване. Той говореше за това, а мислеше за друго, за нещо… съвсем друго… Шумоленето на тревите и горите стана все по-тихо и по-тихо. Настъпи дълбоко мълчание. Изведнъж, сякаш внезапно побеснял, Прохор раздра мигом тишината:

— Аз съм дявол! Аз съм сатана!

И като вдигна кристалната гарафа, удари я о масата. Стъклото звънна и се пръсна на парчета. Общо сепване, викове, гората зашумя, покритата със сняг поляна се изметна и там, на края, се извисяваше седеметажната кула на величието. Кулата се клатеше като висок бор под вятъра, люлееше се поляната, люлееше се целият свят и за да не загуби равновесие, Прохор Петрович се улови за масата.

— Виждате ли кулата? („Седнете, моля ви се, седнете“ — теглеше го някой за пеша надолу). Не бойте се, врагове мои… Прохор Громов наистина е дявол. Аз съм дявол! Не дяволче, а силен дявол с нокти, муцуна и опашка на маймуна. (Тук Прохор Петрович вдигна треперещи ръце и страшно се разчорли). В мен е духът на сатаната, на самия сатана!… И смея да ви уверя, че духът на сатаната и мен е силен като миризмата на чесъна. Той е неунищожим в мен, не можаха да го изгонят от моето сърце нито молитвите на пустинниците, нито моите собствени стонове в минути на душевна слабост.

Прохор Петрович ливна наведнъж чашка водка в гърлото си и със заплашителен поглед изгледа всички вкупом и никого поотделно. Докторът го наблюдаваше внимателно през своите тъмни очила. Прохор виждаше само откъси от живота: нечия чаша с вино сама се обърна, по снега на покривката се разля кръв на петна; нож режеше свински бут; рамото на дремещия генерал гореше в огъня на еполетите с висулки; черна калимавка покри нечия глава; лявото око на Приперентиев, голямо колкото яйце, плуваше право срещу Прохор.

— Да! — удари той с юмрук по масата и призрачното око тутакси се пръсна. — Аз съм сатана, тъпча с копита всичко, което се изпречва на пътя ми, пронизвам с рога всички врагове, хващам се с нокти за непристъпни скали и пълзя като тигър все по-високо и по-високо! А когато пред мен се разтваря земята, аз се вкопчвам с маймунската си опашка за някое дърво, разлюлявам се и прелитам през пропастта. И ето, като работя отведнъж с всичките атрибути на дявола, аз достигнах известна степен на слава, власт и могъщество. Видяхте ли, господа, от върха на кулата какво е направил върху застоялото блато днешният именник Прохор Петрович Громов, някакъв си субект на тридесет и три годишна възраст, със силно прошарена коса? — Прохор скръсти на гърди силните си ръце, завъртя снага надясно и наляво, изтри изпотеното си лице със салфетка и тежко се подпря с каменните си пестници на масата. — И така, аз съм в славата си, в силата си, в могъществото си! (Именно в този момент, а не в друг, през черния вход в кухнята влезе с писмо един брадат човек, а подир него — Пьотр Данилич Громов, бащата). Но, господа, в битката с живота аз съм взел само първите подстъпи, изкачил съм се само на първия етаж на своята кула. Наистина този път беше най-трудният, той беше започнат от нула. Сега моите предприятия се оценяват на тридесет и три милиона. Точно след десет години аз ще успея да се изкача на върха на кулата. По това време аз ще стана пълен владетел на този край и моите предприятия ще се оценяват три пъти по триста тридесет и три милиона, тоест на милиард! — Прохор се задъхваше от думите, от мислите, от бурните удари на сърцето си, очите му горяха от страшния огън на вътрешната сила и разкрилия се в душата му ужас. — Но… Но… — той стисна пестници, закани се някому далече и като погледна пак назад, през рамо, цял се сви. — Но… аз чувствувам пред себе си гроба… Не искам! Не искам!… — Той се олюля и вдигна ръце към лицето си, покрито с мъртвешка бледност.

Към него се спусна докторът. Скочи Нина, скочиха Протасов и пийналият Инокентий Филатич. Търкаше очи и задрямалият генерал, комуто, кой знае защо, се привидя говореща човешки мечка.

В коридора се чуваха рев, хъркане, борба. Задържан от лакеите, чорлавият, зловещ Пьотр Данилич все пак се вмъкна на тържественото пиршество и като размахваше една дрянова тояга, викаше с дивашки глас:

— Убиец!… Престъпник!…

Прохор Петрович улови баща си с ужасяващ поглед. „Призрак, призрак, покойник… Това не е той, онзи е в лудницата“.

— Това е призрак!… Нина! Ваше превъзходителство!… Какво значи това? Откъде е дошъл той?

— Убиец! — спусна се към страшния син страшният баща. — Престъпник, каторжник! Родния си баща… В лудницата… Бъди проклет! — Той се отскубна, запрати тоягата в сина си, но бе сграбчен грубо и извлечен навън. — Ва-ва-ваше сходителство! Той уб… Анфиса… С пу-пу… — излитаха през запушваната му уста задушени викове.

Гостите стояха в застинали пози като в жива картина на сцената. Студ полази по гърбовете на всички. Бял като сняг, Прохор също трепереше, зъбите му тракаха. Нина Яковлевна, отмаляла изведнъж, падна в креслото, жестоки спазми в гърлото я душаха, но нямаше нито облекчаващи сълзи, нито ридания.

За да потулят нечувания скандал, всички грабнаха чашите, завикаха „ура“, „Да живее Прохор Петрович!“, „Да живее Нина Яковлевна!“ Пиянски викове, шум, тракане, звънтене на кристални чаши. Гърмеше музиката. Изправи се като кула великолепният дякон Ферапонт (отец Александър му кимна: „Карай с все сила“), обърна се с лице към иконата и пусна като от медна тръба плътен бас:

— Благоденственное и мирное житие! Здравие же и спасение… И во всем благопоспешение…

Пред възбудения Прохор стоеше лакей с писмо на подноса. Дяконът се напъваше по-силно, Прохор четеше неграмотните криволици и бледнееше:

„Прошка. Ибрахим Оглуъ още не пукнала аз съм живайъ и пристигнах в твоята царство“.

— Кой го донесе?

— Един човек с очила… Желае да види ваша милост.

Дяконът проглушаваше цялата вселена:

— Прохору!… Петровичу!… Гро-о-о-о-мо-ву!

Всички гости до един, забравили Прохор, забравили къде и на какво седят, разтворили уста и опулили очи, бяха впили погледи в ревящото гърло на исполина-дякон.

Измъчен, развълнуван, Прохор незабелязано се промъкна в кухнята. До изходната врата, хванал се за дръжката на бравата и сякаш готов всеки момент да избяга, стоеше плешив нисък брадат човек. Сърцето на Прохор отведнъж спря, остър студ го прониза.

— Шапошников! Как? Шапошников?! — изхърка той и се стъписа.

— Да, Шапошников… Синилга и Анфиса ви поздравяват. Идвам от онзи свят.

Вратата хлопна, посетителят изчезна. Готвачите, оставили ножовете, лъжиците и тиганите, стояха изопнати като войници.

… Още щом Прохор Петрович изчезна от залата, ревностният служител — чиновникът за особени поръчения Пупкин, сред общата суматоха, като нахална муха, забръмча в ушите на дремещия генерал:

— Спомняте ли си, спомняте ли си, ваше превъзходителство: господин Громов през цялото време наблягаше в своята гнусна, глупава реч: аз съм престъпник, аз съм престъпник…

— Какво? Престъпник ли? Кой е престъпник? Аха, да… — събуждаше се лека-полека здраво пийналият началник на губернията.

— Виждате ли, ваше превъзходителство… И изведнъж потвърждение, изведнъж тази рошава персона, този старец… Това е родният баща на Прохор Громов. Представете си, генерале, той е бил затворен в лудницата от своя син… Факт, факт… И пак напомняне от стареца за някаква си Анфиса… Ваше превъзходителство! Но тук има безспорно нещо криминално. Каква Анфиса, какво убийство?…

— Какво?… Хм… Да, да — събуди се полусънния генерал, разтърка очи, изкашля се, опита гласа си: — Кха, кха! Какво? Мислите ли? Хм…

Той внезапно се почувствува крайно обиден, внезапно си спомни козела, как той два пъти го удари с рогата си в задника, спомни си как едва ли не насила го повлякоха на хайката за мечки и как мъртвата мечка го нарече „мошеник“. И най-после — тази пиянска реч на богаташа, цялата с намеци, цялата с непозволени усуквания: ту престъпник, ту дявол; това в присъствието на самия губернатор… Е, не!… Това е вече, това е вече, това е вече… Хм… Да. Това е вече прекалено!

Генералът запухтя, помръдна единия си крак — действува, помръдна другия — също действува, и се опита да стане. Подпря се на масата с пухкавите си длани, с мъка отлепи плътния си, сплескан от седенето задник, разкрачи се широко, с напън изправи гръб, облещи заканително очи и закрачи нанякъде като глиган на задни крака.

— Доведете го!… Доведете го тука! — упоен от цялото свое пълновластие, ревна той. — Къде е домакинът? Доведете го тука! Къде е баща му? Доведете го, доведете го, доведете го!… Ще ви дам аз да разберете! Да се разследва! Незабавно!… Забравили ли сте кой съм аз? Къде е домакинът? Да се хване, да се арестува!… Анфиса ли? Да се премахне!… Да се премахне Анфиса! Ще ви дам аз една мечка и един козел!

Пупкин, приставът, околийският изправник вървяха забъркани подир озверелия генерал, блуждаеха с очи, въртяха глави на всички страни, не знаеха какво да правят. В този момент генералските крака закапризничиха, генералът се наклони силно настрана, еполетите му загубиха своята хоризонталност, левият еполет — към дякона, към дякона, към дякона и — оглушителен взрив, сякаш изгърмя царят-топ:

— Мно-о-га-я! Ле-е-таааа!

Боботене и екот разтърсваха цялата зала, стените трепереха, бучаха чашите, бучеше в ушите на поразените, оглушали гости. Генералът изхърка: „Какво-какво-какво?“ — отскочи настрана от избухналата бомба, затули ушите си, коленете му отслабнаха и — той щеше да се строполи на пода, но се пльосна в мекото кресло, умело пъхнато му от някого от публиката.

В това време обърканият, изоставен от всички Прохор искаше да влезе в трапезарията, обаче оглупелите му крака го понесоха по-нататък. Като се плъзгаше с рамо по стената на коридора, той мина една, втора, трета затворена врата и хлътна в седмата врата — във вълчата стая. Падна на вълчия, натъпкан със слама дюшек, до вързаното с верига животно.

— Дявол да го вземе… Попрекалих с коняка — изломоти Прохор Петрович. Но внезапно почувствува, че го удариха с нещо тежко, както там, у Алтънов, по тила. Той застена, викна: — Доктор! — и загуби съзнание.

Хорът от петдесет здрави гърла пееше трикратно „многая лета“. Гостите все още се намираха под магическото обаяние на феноменалния глас на дякона: ушите им пищяха и звънтяха както след жестоко зашеметяване. В това време съобразителният Инокентий Филатич успя да изтича до кабинета на домакина и като се върна, ловко отведе в сянката на гобленните завеси опасния гост — чиновника Пупкин.

— Прохор Петрович много ме моли да ви връча, васкородие, ей това подаръче. Недейте да отказвате… — и той пъхна в джоба му табакера от чисто злато.

Пупкин се слиса, но прие подаръчето с фамилиарна любезност.

А Нина Яковлевна, оправила се след леката истерика, атакуваше заглушения от дякона генерал Перетряхни-Островски. Тя го поведе под ръка към празното кресло на мъжа си и като се навеждаше към ухото на своя нисък на ръст кавалер, му говореше с гукащ глас:

— Колко сте мил, колко сте очарователен. Направо съм влюбена във вас.

— Да? Хо-хо… Гран мерси, гран мерси. Но пък вие сте богинята Диана. Какво говоря!… Самата Психея трябва да ви прислужва… — Генералските крака продължаваха да не мируват: той се препъваше и политаше със златния си еполет към Нина.

— Генерале, аз съм сигурна, че вие няма да придадете значение на тази… на тази… на тази грозна постъпка на моя свекър, той е психически тежко…

— Да!… Тук, разбирате ли. Даа… Хм, хм… Тук, как да кажа…

— Ето че доплувахме. Седнете в креслото на моя мъж, бъдете домакин на пиршеството. А аз за вашата мила Софи… Аз знам, всичко, всичко, всичко знам — с игрива усмивка го заплаши тя с източеното си кутре. — Вие сте немирник, ах, какъв немирник сте! Към жените, виждам аз, не сте безразличен…

— Хо-хо!… Гран мерси, гран мерси — целуна й ръката той продължително.

А тя му говореше шепнешком:

— За вашата Софи съм приготвила едно сувенирче: колие с брилянти.

Генералът се изправи напето, тракна шпори и три пъти най-изискано млясна ароматната ръка на Диана. Но тутакси се наклони на една страна и се пльосна в креслото:

— Премного се радвам за моята мерси… Гран Софи, гран Софи…

Младата Диана, усмихвайки се с очи, със зъби и с всички бръчици, доплува до Приперентиев. Смятайки го за смъртен враг на мъжа си, тя го накара да седне до нея:

— Тук ще ви бъде по-удобно, мили мосю Приперентиев…

А Инокентий Филатич шепнеше нещо на Наденка. Тя се усмихваше и пламнала цяла в червенина, присвиваше и въртеше очички към побелелия, тлъст, с черни мустаци губернатор.

Пиршеството продължаваше.

— Господа! — стана домакинята с чаша шампанско. — Мъжът ми не се чувствува добре, при него сега е докторът. Нали знаете, безкрайни грижи по подготвянето на юбилейните тържества, безсънни нощи, безпокойства — страшно се преумори. Пък и си пийна, разбира се. И някак изведнъж капна. Моля за извинение, господа, че така се случи. Предла… Вдигам чашата за скъпоценното здраве на нашия почетен гост, негово превъзходителство Александър Александрович. Ура, ура, господа!

Чукнаха се — пиха. Музика — наляха.

— Господа! — изправи се русобрадият Пупкин. — Нашият дълбокоуважаем Прохор Петрович е един от най-солидните дейци в нашата велика страна. Неговата неопетнена съвест и чест са общоизвестни… (Тук Рябинин и Сахаров се изкашляха, а Инокентий Филатич кихна и подвикна весело: „Това е вярно, това е вярно!“) Неговият търговски гений е също на голяма висота. Ала Прохор Петрович, при всичките свои делови положителни качества, е надарен освен това и с изумителен дар слово. Неговата прекрасна, изпъстрена с ярки сравнения реч, произнесена с изключителен патос в жеста и словото, би могла да служи като блестящ образец за всеки оратор… — Пупкин говореше горещо и красиво, като от време на време попипваше с ръка джоба със златната табакера.

Чукнаха се — пиха, музика — наляха. И се сипеха тост след тост. Шампанското се лееше на река като в приказките. Два пъти се опитва да стане и отговори с тост и храбрият генерал Перетряхни-Островски, но това все не му се удаваше.

[1] В действителност пословицата гласи: „Хлеб-соль ешь — правду режь“ в смисъл, че човек трябва да бъде неподкупен и да говори истината. ↑

7

След обеда пияните гости откарваха по квартирите им с тройки, носеха ги на ръце. Иля Петрович Сохатих си отиде в къщи пеша, но из пътя се търкаляше.

Генералът, за когото бяха отредени три парадни стаи на горния етаж, се разхълца. Той молеше Исидор да го свърже по телефона с мадмоазел Софи, но трезвият Исидор по всякакъв начин се мъчеше да разубеди генерала, като му казваше за стотен път, че „ние сме в тайгата, а мамзел е на хиляда километра далече в града“ и че „вие, господарю, благоволихте да преядете на обеда, от това е хълцането ви, ама бъдете любезен, господарю, ваше превъзходителство, да се съблечете и да легнете с бога да спите“. Като хълцаше и си тананикаше „ла-ла-ла“, генералът доказваше на Исидор, че не иска да спи, а ще намъкне ей сега шубата и ските и ще тръгне да трепе мечки. Исидор се удряше по кълките, смееше се тихо, говореше:

— Сегинка е голяма горещина, вън е лято, а вие благоволихте да кажете — ски.

— Хо-хо-хо… Ски ли? Аз казвам — щиглец!…

Щиглец, щиглец, де си бил?

На Фонтанка водка пил —

подскачаше генералът, като откопчаваше тирантите си.

— Ех, младост! — пъшкаше старичкият Исидор, докато помагаше на своя младеещ се господар да се съблече. — Не мирясвате вие…

— Хо-хо-хо!… Че какво? Че какво? Аз още, брат… Ама сладоледът е дяволски хубав… И това… „Клико“, „Клико“…

— Да, „Клико“ не е лошо, ваше превъзходителство. А за останалото ще ви помогне една русалчица. Пък аз ще ида да се разшетам един час. Вие, господарю, нали не се боите от русалки?

— Хо-хо! Аз? От русалки? Ни най-малко — рече съблеченият по бельо генерал.

Исидор излезе, бутна във вратата при генерала Наденка, а той тръгна към благоухаещата на цъфнал тютюн, потънала в здрач градина.

… В десет вечерта запалиха илюминацията. В единадесет часа с три украсени със светлини парахода, с двата оркестъра и двата хора гостите отплуваха на разходка по Угрюм-река. Щастливата Наденка прехвръкваше ту при един, ту при друг познат и като се смееше през нос, казваше:

— Поздравете ме!… Сега съм жена на изправник. Моят глупак получи повишение в службата си.

На челния параход са Прохор Петрович, Нина, генералът и останалите почетни гости. Новоизлюпеният вследствие сърдечната щедрост на Наденка изправник не се отделяше от генерала. Прохор е подчертано весел, безгрижен.

— Господа! — простря той ръката си в мрака като фалконетовия Меден конник. — Погледнете каква красота е наоколо.

Наистина беше феерично. Като изумрудена, врязана в тъмнината играчка блестеше с хилядите си лампички кулата „Отваряй си очите“. На много места скалистите брегове на реката се осветяваха от възпламванията на разноцветните бенгалски огньове. Ту-тук, ту-там край реката избухваха с блестящи искри причудливи фойерверки. Върховете на хълмовете пламтяха като кратери на огнедишащи вулкани от запалените огньове. Всичко това се отразяваше в милиони пръснати съзвездия като в огледална бездна в гъстото мастило на водата.

На челния параход махнаха три пъти с горящ факел. От върха на кулата едно момче викна надолу:

— Федотич! Ей, Федотич!

— Чува-ам!…

И един след друг загърмяха, като разтърсваха нощта, топовни гърмежи. След пет минути хвръкна във въздуха стоящата на отсрещния бряг дъсчена фрегата. Заедно с взрива от недрата на фрегатата блъвна разноцветен водопад от светлини. Фонтаните от искри осветиха нощта на много далече и в мрачното небе се носеха една след друга жар-птици, дракони, дяволи, Баби Яги. Ето че излитна и се пръсна в черните облаци главният трик на изкуството на пиротехниката — златистоогнен плакат: Прохор Громов X години.

Слисаните гости ахкаха, пискаха, ръкопляскаха, викаха „ура“. Гърмяха оркестрите, пееха хоровете, оглушително бухаха топовете.

— Колосал, колосал! — непрестанно хриптеше простудилият се от сладоледа и пиян мистър Кук. — Канонада, като в Севастопол!… Като в млього хубав рюска пословиц: „Селак първо гръмне, после кръсти се“ — блестеше той в дамското общество с познаването на руския език и руската история.

Само Прохор Петрович, видял неотдавна величествения пожар в тайгата, равнодушно наблюдаваше със сатанинска мъдрост в очите всички тези глупавички светлинки.

„Шапошников… Шапошников… Лудият татко… Стават от гроба мъртъвците… Анфиса, Синилга, Шапошников… И този дявол Ибрахим… Не, отказвам се да разбирам какво става с мен.“ Сърцето на Прохор се давеше в мъка, обаче той твърде весело, твърде безгрижно продължаваше да бъбре с гостите. Тази подчертано прекомерна веселост на Прохор Петрович все повече и повече започваше да безпокои следящия го доктор с тъмните очила. (Хирурга Добромислов го нямаше на пиршеството: той се уплаши от тайгата и след като прекара в болницата около месец, си замина).

— Не ми харесва вашият съпруг — каза на развален немски език докторът на Нина, като гладеше с дългите си пръсти своята асирийска брада.

— Отдавна се страхувах за неговото здраве — отвърна Нина. — А тази днешна реч! Господи, поне по-скоро да се свърши всичко, всички тези празници! Но, за бога, какво му е?

— Нещо като начални признаци на психастения.

— Колко не навреме. Но какви са причините, докторе?

— Душевни сътресения като скандалното появяване на бащата. Свръхнормално често пиене… Е… злоупотреба с кокаинец.

— Опасно ли е?

— Не мисля. Една хубава почивка — и всичко ще мине. Впрочем аз не съм специалист.

— Мерси. Чудя се как са могли да пуснат бащата… Отлично… После ще поприказваме. — И тя викна: — Господа! Трябва да бързаме за бала. Скоро ще стане един часът.

Параходите обърнаха назад.

Прохор не вземаше участие в танците. Той седеше с четирима души, пристигнали от столицата, в своя обширен, доста неуютен, в псевдомавритански стил кабинет.

— Извинете, за съвпадението… Наистина не навреме, но какво да се прави? Търговия — с пъхтящо сумтене започна делови разговор бившият поручик Приперентиев. — И така, многоуважаеми Прохор Петрович, като ви поднасяме нужното поздравление по случай десетгодишнината на вашата блестяща дейност, трябва за съжаление да ви огорчим със следната вест: аз заведох в съответните инстанции на столицата дело за отнемане от вас, уважаеми господине, принадлежащия ми по право златоносен участък…

— Е, та какво? — вдигна небрежно вежда Прохор, но сърцето му се сви болезнено.

— Онзи помощник-министър, който…

— Който сега е в оставка — прекъсна Прохор Приперентиев. — А вие сте успели да пъхнете на неговия приемник по-голям подкуп, отколкото онзи, който аз дадох на сановника в оставка. Така ли?

— Вие казвате това пред свидетели?

— За вашия подкуп аз говоря само по предположение, а за моя — да, говоря открито, пред свидетели. Но аз не мисля, че законите на империята могат да бъдат подкупени при всички обстоятелства. Във всеки случай аз ще водя дело с вас каквото и да става. Това, първо. А, второ, аз съм вложил в мина „Нова“ над два милиона рубли.

— Едва ли, гълъбче, едва ли — изсекна се в червената си кърпа белобрадият търговец Сахаров. — Ние огледахме мината. Основните разходи там са към двеста-триста хиляди. Така е, струва ми се, приятели, нали?

— Така е, така е, не повече — потвърдиха и тримата.

Впрочем невзрачното, плешиво старче със стиснати устни, адвокатът Арзамасов, добави:

— Най-много — триста и петдесет хиляди. Заедно с новото преоборудване. Заедно с драгата.

„Мен никак не ме е страх от теб, Ибрахим… Ни най-малко не ме е страх. Ще видиш.“

— Е, та какво? — вдигна другата си вежда Прохор.

— А ти, гълъбче — затръби с груб бас Сахаров, като тръсна и сдипли на четири кърпата си, — си успял вече да вземеш от тази мина към две-три милиончета.

— Взел съм може би пет милиона и ще взема още триста трийсет и три, но вие, господа, няма да помиришете нито един фунт злато.

— Извинете, Прохор Петрович — разтвори тънките си устни юристът Арзамасов и оправи златните очила на чипичкото си носле. — Позволете да ви въведем в течение на работата. Мина „Нова“ и целият граничещ с нея златоносен участък в скоро време ще минат в ръцете на акционерно дружество с основен капитал пет милиона рубли. Акционери са крупни търговци в Русия, в това число и присъствуващите във вашия кабинет Рябинин и Сахаров, а също така и някои западноевропейски капиталисти. Ние се ласкаем от надеждата, че вие, Прохор Петрович, няма да се откажете да влезете в нашето…

— Благодаря, благодаря… — разсмя се високо Прохор. — Можете да се ласкаете от надеждата, колкото искате. Но за това е още рано да се говори. Не, да имате да вземате!… Нищо няма да получите! Да не ме смятате за някакъв хлапак? Днес мое, а утре ваше? — Прохор закрачи нервно из кабинета, като повишаваше резкия си глас в горните ноти. — А вие пресметнахте ли във вашите умни кратуни…

— Извинете… Не може ли по-коректно…

— … вие пресметнахте ли моя личен труд, моята опитност, които аз съм вложил в това дело? Та аз оценявам своя труд на милиард!… Триста хиляди, триста хиляди! Я ги гледай ти, оценители! А за вас, господин лейтенант Чупринников, тоест, извинете… поручик Приперентиев, за вас е съвсем непростено дори и да повдигате въпрос за връщане на мината. Вашият брат беше изоставил този участък на произвола на съдбата, без да го докосне, а вие дори и не знаехте за него. Впрочем на вас и на вашия двойник лейтенант Чупринников, този мошеник и мръсник, ха-ха-ха… да, да, моля, не се мръщете и не пулете насреща ми страшни очи, на вас, мошеника и мръсника, извинете, не на вас, а на подлеца Чупринников, който ме ограби у дебелата Дунка, у Авдотя Фоминишна, на вас такива мръсни деянийца, разбира се, не са ви за пръв път…

— Господа, предлагам да се оттеглим… Какво е това, какво е това, какво е това?!

— Господин Громов! — чу се вик. — Имайте предвид, господин Громов, че в акционерното дружество влизат високопоставени особи.

— Плюя аз на тези високопоставени особи! За мен те са нископоставени! — гърмеше неудържимо Прохор, а от устата му летяха слюнки. — Мината е и ще бъде моя. Ще се въоръжа с топове, с картечници!…

— В акционерното дружество вземат участие особи от императорското семейство — звучеше предупредително зловещият глас, но Прохор не чуваше нищо.

— Ще въоръжа всички работници, целия край. Надвийте ме с война! Не ме е страх от никого, нито от мръсния търговец Алтънов, когото ще пусна в Нева под леда, нито от Ибрахим, нито от Анфиса… Нито от Шапошников. От никого не ме е страх!…

— Какъв Ибрахим? Каква Анфиса?

Като изплувал от водовъртежа удавник, Прохор тежко пое въздух, хвана се за облегалото на креслото, удари се с длан по челото и очите му заиграха объркано.

— Извинете, извинете, господа — рече той жално и меко. — Много съм уморен… Три часът през нощта… Болен съм… Господа, искам да спя.

Ала го слушаше само голата пустота на кабинета. Прохор се смръщи болезнено и с клатушкане тръгна към покрития с килими диван.

8

Тържествата продължиха и втория, и третия ден. Но Прохор Петрович не участвуваше в тях: той с радост се отдаде на предписаната му от доктора почивка и освен огорчената от неговото поведение Нина не приемаше никого.

Гостите се разотидоха. От снежната поляна, дето в зимна обстановка сред лято пируващите се пързаляха на шейни, запрегнати с елени, слушаха тайнствените гадания на двама шамани, гощаваха се със сладолед, сега прибираха с коли солта, която играеше ролята на сняг.

Хората от всички предприятия на Громов се заловиха за работа. Започна ново десетилетие, което обещаваше на Прохор Петрович несметно, милиардно богатство, а заедно с него — блясъка на славата, върха на великото могъщество.

Така, с пламнала мисъл Прохор хвърли в своята огнена буйност гордо предизвикателство към света.

Но той явно не знаеше колко стръмни са склоновете на най-различните върхове на хорските мечти, какви ровове е изкопал животът около престолите на личното благополучие, в какви пущинаци може да се озове човекът, търсач на тленната слава, и в какъв мрак, възнасяйки се над всички, може да попадне.

За тази най-проста мъдрост сто пъти бе говорила на Прохор и Нина. Обаче Прохор, на границата на двете десетилетия, стана по-глух, стана по-сляп и много по-коравосърдечен отпреди.

Цялата душевна дейност на Прохор Петрович протичаше сега под знака на преживените от него живи сънища.

Първият вледеняващ сън беше стихийният пожар в тайгата, когато Прохор от страх обеща всичко на работниците: „Момчета, спасявайте моето и вашето“, а когато мина опасността, от всичко се отрече. Вторият сън беше пред кървавите дни и кървавият разстрел на работниците. Третият сън беше майката-пустиня с двамата старци, с оживялата Анфиса. Четвъртият сън беше тържественото пиршество, проклинащият сина си баща, реалната сянка на Ибрахим-Оглу, възкръсналият от мъртвите прах на Шапошников.

И всичко това заедно — стихията на пожара, халюцинациите, призраците, кръвта — шибаше безмилостно по нервите, объркваше мислите. Миналото стана настояще, а настоящето се отдръпна назад. Реалностите на миналото го заобиколиха плътно от всички страни, израснаха пред него с все сила.

Той живееше сред тях и действуваше сред тези реалности на миналото.

А постъпките през текущия ден, всички негови работи, занимания, заповеди на служещите, разговори, вълнения му се струваха като сън, минаваха сред мъгла, като докосваха съзнанието само с един от своите ръбове.

Но цялата трагедия беше там, че прелъстен от вътрешния глас на алчността, заслепен от блясъка на славата и в тичане подир нея, Прохор Петрович нищо от това не можеше да забележи в себе си: той продължаваше да живее и работи така, както би живял на негово място всеки друг човек, без да забелязва помрачението на своя главен разум.

Да, главният разум беше помрачен, но най-големият шегобиец — умът — беше ясен и действуваше. Като огледа с ум бъдещото десетилетие, Прохор Петрович издаде заповед: изчерпаната, даваща неголеми доходи мина „Достан“ засега да се закрие, подземните й шахти да се наводнят, за да не я грабят мошеници. А всички работници от тази мина да бъдат прехвърлени на мина „Нова“, която минаваше към петербургските стопани. Тук да бъдат прехвърлени и петстотинте копачи от привършващите се пътни работи.

На мина „Нова“ да се работи на две смени, денонощно. Да се работи с хищнически способи, като на неприятелска земя, тоест да се вземат главните жили и богатите гнезда, останалото да се изоставя. Нека петербургските дяволи-хитреци със своите високопоставени особи и лица от царското семейство плюскат огризките от богатата трапеза на Прохор Громов.

— Това за всеки случай — каза той на минните инженери Абросимов, Образцов и на главноуправляващия Протасов. — Но аз съм повече от сигурен, че те в никакъв случай няма да ми отнемат тази мина. Пръст ще вземат!

Обаче на четири очи с Протасов Прохор му каза:

— Исках да ви помоля, Андрей Андреич, да заминете за Питер и да действувате там във връзка със златоносния участък така, както бих действувал аз — с широк размах, без да жалите средства.

— Да действувам така, както бихте действували вие, Прохор Петрович, естествено, аз не мога.

— Да, разбирам. Там ще стане нужда да се дават рушвети. Дали няма да бъде на мястото си там Парчевски? Как мислите?

— Аз мисля, ако трябва да говорим откровено, че във висшите сфери са предрешили отнемането на мината. И вие няма да бъдете в състояние да се противите на това. В делови разговори с юриста Арзамасов научих, че акционерното дружество освен своя основен капитал от пет милиона рубли е получило от държавната банка субсидия от десет милиона, а като резерв имат белгийски и английски капиталисти, крупни тузове. Освен вашия участък акционерното дружество е изкупило от мнозина златопромишленици техните предприятия, така да се каже, на зелено. Така че… Сам виждате…

— Да — въздъхна Прохор. — По дяволите! За откритите от Образцов златоносни участъци още сега да се направи заявка.

— Първо трябва да ги видим.

— Хубаво. Тези дни някой път…

С втора заповед Прохор Петрович нареди: от първо число да се намалят заплатите на всички работници с двадесет процента, работният ден във всички предприятия да се увеличи с два часа. Да се изработят нови договорни условия. Недоволните незабавно да се уволнят, като им се заплати заплатата за две седмици напред.

От всичко това трудещият се народ беше смаян като от неочакван гръм от ясно небе. Но групите нови работници, които пристигаха от Европейска Русия, и тълпите наети от отдалечени села сибирци — всичко това рязко променяше обстановката и тутакси уталожи почналия да се надига ропот сред старите громовски работници. Кресливите гласове притихнаха, огънят в очите угасна, на народа отново предстоеше да се покори на своята предишна участ, която не бе в сила да промени и пролятата кръв.

И така, всичко е по старому. Само стотиците трупове с простреляни гърбове се обърнаха под земята. А отгоре върху земята — скърцане със зъби, скрити сълзи, пиянство.

Така Прохор Громов започна своето ново десетилетие, като се уподоби на евангелското псе, което изяда своя бълвоч.

От това блестящо начало беше изваден от релсите и Андрей Андреевич Протасов. А потресената Нина се обърка:

— Какво да правя аз? Какво да правя? Не, това е лудост…

Но Прохор, знаейки противоборството на Нина, за нищо не се съветваше сега с нея, беше я изключил от своето всекидневие, беше се оградил от нея със стена от оскърбително мълчание и груби фрази, ходеше покрай нея с извадени като подивял котарак нокти.

Нина чувствуваше остро това, но затворена в своя собствен мир, преживяваше бедата мълчаливо. Все пак тя реши да поеме спрямо мъжа си пътя на борбата. Сиреч да се обърне към същите ония практически мероприятия, както и по-рано, но в широк мащаб. Друг път да ограничи неговата алчност, да защити трудещите се и с това да предотврати гибелта на цялото дело — тя не виждаше. Като пристъпваше заедно с Протасов към организиране на крупни работи, тя много се страхуваше от опасни за нея последици. Знаеше, че ще вбеси до крайна степен мъжа си, че пияният й мъж може да я убие със собствените си ръце или да изпрати тайни убийци.

За това предчувствие на Нина, може би и преждевременно, и може би много жестоко, помогна Протасов.

Веднъж той отиде заедно с Нина до една от рекичките в тайгата, където беше открил графитни залежи.

— Ти можеш да почнеш тук своя собствена изгодна работа — рече Протасов. — Тази моя находка аз държа засега в тайна. Този богат с графит участък ти го подарявам на теб, Нина. Но… Трябва всичко да се обмисли, да се претегли. Работата е там, че Прохор Петрович престана да съществува за мен като човек, като цялостна личност. Ореолът на гениалността, от който бях прелъстен в началото, окончателно помръкна в него. Глупостта, която той прави сега, разкрива в Прохор Петрович, извинявай за израза, загубил всякаква съвест хотентот. Да намалиш с двадесет процента работната заплата, да увеличиш с два часа деня, та това е дявол знае какво!… Сега трябва да се очаква нова стачка… Нови разстрели. Но аз предвиждам, че Прохор Петрович или ще бъде убит от работниците, или сам ще се погуби. Това е ясно. И ето сега най-важното. — Гласът на Протасов затрепера, гърдите му се вълнуваха. — Обичаш ли ме?

Въпросът беше поставен открито, съдба срещу съдба, и за Нина съвсем неочаквано.

— Да — отговори тя без запъване.

Протасов съвсем не беше предвидил толкова бърз отговор и с още по-голямо вълнение запита:

— Можеш ли да бъдеш моя жена?

— Не. Аз продължавам да обичам Прохор, аз чувствувам вътрешна връзка с него, която нямам сили да разкъсам.

Те седяха до огъня пред кипящия чайник. Тримата придружаващи ги стражари обядваха настрана, край друг огън.

Преструвайки се на хладнокръвен, Протасов извади от джоба си портфейла, от портфейла — докладната записка на прокурора Страшчалов до министъра на правосъдието относно убийството на Анфиса Козирева, мълчаливо я подаде на Нина, а той отиде да се къпе.

Нина я чете дълго, от очите й капеха сълзи направо на хартията, мастилото се разливаше и пред Нина плуваше преминалата нейна младост. „Горката Анфиса, горкана аз!“ — въздишаше Нина и душевен мрак я обвиваше като гъста мъгла.

Освежил се и като че ли още по-спокоен, Протасов седеше до нея.

— Тайнствените слухове за убийството на милата Анфиса от моя мъж са ми известни отдавна — Нина се прекръсти подчертано набожно. — Но аз, драги Андрей, все пак не им вярвам. Прости ми. Може би на теб това ти е неприятно, както ти е неприятно и това, че се помолих за душата на мъченицата… Но… такава съм.

Протасов, който престана да се преструва на спокоен, задиша през ноздри, бурно.

— Аз имам и други доказателства за това, че убиец на Анфиса е Прохор.

Нина не отговори.

Протасов не разбираше защо Нина мълчи и започна да се дразни. Той страстно искаше Нина да повярва също така силно, че нейният мъж е убиец, както вярваше в това той, Протасов.

— На пристанището срещнах политическия заточеник Шапошников, роден брат на онзи, който е изгорял заедно с Анфиса — рече Протасов с леко разтреперан глас. — Този Шапошников служи сега в нашата кантора. Той има предсмъртните писма на брат си. В тях…

— Ах, не вярвам аз нито на вашите Шапошниковци, нито на вашите прокурори! — прекъсна го Нина раздразнено. — Аз вярвам на здравия разсъдък. Прохор е обичал до безумие Анфиса, затова той не е могъл да я убие. По-скоро би убил себе си.

— Отело също е обичал Дездемона. А при това…

— Това е измислица на Шекспир. Той е лъжец!

— Това не е измислица. То е неписан закон на човешките страсти.

Отново настъпи като обтегната до скъсване струна напрегнато мълчание.

— И така, това твоята последна дума ли е?

— Да, последната. При създалите се обстоятелства аз не мога да бъда твоя жена. Още повече, че нашите вярвания вървят по твърде различни пътища.

— Ах, Нина! Омръзна ми десет пъти да ти доказвам едно и също. Просто до гуша…

— Добре де, ти казваш — борбата иска жертви, кръв. Отец Александър казва, че борбата трябва да бъде безкръвна, идейна. Къде е истината? Тази разноречивост на твърденията е просто ужасна. Тя ме потиска, измъчва ме.

— Остави, Нина! Твоята игра на наивност, извинявай, започва да ме дразни. Ти прекрасно разбираш къде е истината. Но за теб, родената сред богатство… Чакай, чакай! Остави да свърша. Твоят либерализъм естествено е красив жест. Твоят алтруизъм е резултат от попското заплашване за някакъв страшен съд, за някакъв „онзи свят“. При всички плюсове на твоята природа в теб има и много наследствени минуси, за които ти всъщност не си виновна. Ти, дъщерята на богаташа, не можеш да бъдеш друга.

Нина гледаше в упор Протасов с големи печални очи. Протасов, шибайки силно Нина с думи, й се залюбува. „Каква красавица си ти!…“ — едва не каза той на глас.

— Благодаря за лекцията… Но аз не съм курсистка, Андрей — иронично рече Нина. — Така че все пак какво искаш ти от мен? — разпаляйки се внезапно, почти извика тя.

Протасов се понадигна от земята на колене, пъхна ръце в джобовете на панталоните си и се приготви да изкаже докрай своята мисъл.

— Аз искам от теб онова, което ти не си в състояние да изпълниш — почна тъжно той и направи малка пауза. — Искам ти да дадеш цялото свое имущество за борбата за освобождение на народа. Искам ти да станеш също така несъстоятелна като мен. Погледни какви мъки търпят така наречените „царски престъпници“. С тях са препълнени затворите, каторгата, заточението. Аз им давам цялата си заплата. Нямам пукнат грош… Аз искам… не искам, а най-покорно те моля да станеш заради висшата цел бедна. — Той пак направи пауза, пропълзя на колене към развълнуваната Нина, катурна по невнимание бутилката с бургундското и хвана ръката на Нина: — Тогава ние с теб, равни във всичко, бихме започнали нов живот. Твоята съвест, Нина, веднага би се успокоила и ти би намерила голямо щастие. Но не — въздъхна Протасов, пусна ръката й, затвори очи и се извърна настрана. — Това никога няма да бъде. Не…

Тогава Нина се хвърли на гърдите му, заплака и през сълзи се засмя.

— Андрей, Андрей!… Какъв си чист ти, какъв си чудесен!…

— Аз съм мръсен, аз съм обикновен… Мен дори ме упрекват, че играя под свирката на капитала… Не, лош революционер съм аз… — приемайки със студено равнодушие нейните ласки, отговори сурово Протасов. Той вдигна бутилката, разклати я. — Ето… и бутилката обърнах. Всичко е изтекло — рече той, като правеше опит да се усмихне. И изведнъж почувствува как внезапно, от близостта на любимата жена, всичко закипя в него, кръвта като опияняващо вино нахлу от сърцето по всички жили. Зачервен, смутен, той искаше за пръв път да прегърне Нина, но все пак се сдържа.

— А искаш ли аз да ти нарисувам друг проект за възможно съществуване? — рече Нина, като бършеше сълзите си и бодро се усмихваше.

— Да. Искам.

Очите на Нина пламнаха с творческо въодушевление:

— Вземам Верочка, вземам всичките си ценности, казвам на Прохор: — „Довиждане, аз не те обичам, напускам те завинаги“. След това заминавам с теб, Андрей, в моя роден край. Аз имам там богато предприятие, дадено за известен срок под аренда. Има и златни рудници. В тези населени места ние с теб ще организираме широка обществена работа. Ще предадем всичките наши предприятия на работниците. Нека те бъдат истинските господари, а на нас с теб ще плащат заплата, да речем, да речем, поне по десет хиляди годишно на всеки от нас. И ти ще бъдеш мой мъж, а аз ще ти бъда жена.

— И ние ще живеем така, докато не ни арестуват — с насмешливо съжаление се усмихна Протасов и целуна ръка на Нина. — А нас ще ни арестуват точно месец, след като направим работниците господари. Ще ни тикнат в затвора, работниците ще разгонят, богатствата ще вземат за хазната. Това е всичко. Искаш ли ти това?

— Не, не бих искала такова нещо — засмя се пряко сила Нина.

Но ето че тя цялата се промени: сякаш слезе от сцената, хвърли костюма на актриса и сложи обикновената си дреха. Лицето й стана сериозно, в очите й се появи особен блясък на душевен подем.

Протасов отстъпи една крачка и с плах интерес я погледна.

— Мили Андрей! — каза тя с решителен глас. — Не вярвай нищо от това, което преди малко чу от мен. Това е фантазия на хлапачка. Да стана според твоята рецепта беднячка, аз не мога и не искам. Не, не! Аз съм длъжна да живея и умра в онова положение, в което ме е поставила волята на бога.

Протасов веднага почувствува как между него и Нина се издигна стена от непреодолими противоречия. Той разбра, че е безсмислен всякакъв опит да събори тази стена. Веждите му гневно се сключиха и изразителните му устни увиснаха в ъглите. Лицето му стана жълто, болнаво.

— Андрей, мили! Ти вече не си млад. Главата ти скоро ще побелее. И здравето почна да ти изневерява. На тебе не ти прилича да принадлежиш към кастата на революционерите безбожници. — Нина поривисто се приближи до Протасов, скръсти в молба ръце и гласът й зарида; — Заклевам те, бъди добър християнин! Огледай със своя голям ум онзи път, по който зове Христос! Приеми този път — той се нарича Истина. И животът ти ще се насочи към добър подвиг. А самият ти…

— Простете, Нина Яковлевна — рязко се извърна от нея Протасов. — След толкова години, прекарани с вас, след толкова мои разговори с вас в полза на вашето развитие за мене е крайно печално, повярвайте, крайно печално да видя във ваше лице новоизлюпена квакерка! Извинете, но този тип жени много отдавна е остарял. Сега аз виждам ясно какъв приятел сте вие на работниците…

Ръцете на Нина се отпуснаха. Протасов се отдалечи от нея и викна на стражарите:

— Момчета! Време е!…

Докторът пътуваше от Прохор до Пьотр Данилич, от сина при бащата. Впрочем старецът малко се нуждаеше от помощта на доктора. Той предяви искане пред Прохор да му даде неговите собствени, на Пьотр Данилич, пари. Прохор прати баща си по дяволите.

— Живей, дето си живееш. Имаш ли какво да ядеш? Какви пари още са ти притрябвали? Благодаря за скандалеца. Много съжалявам, че не те убих тогава. Предупреждавам те, че ако и занапред ме дразниш, ако се мяркаш пред очите ми, да знаеш, че стаята в лудницата ти е гарантирана.

— Хайде, остани си със здраве, изроде! — Старецът затропа страшно с бастуна по пода, затропа с крака, закрещя: — Ама и ти да знаеш, дяволски изроде! Още утре отивам в Питер при царя, всичко ще му разправя за тебе, ще подам прошение, десет хилядарки ще сложа в плика… Царят ще ти отнеме всичко и ще заповяда да те обесят на някое дърво. Ще увиснеш на въжето, убиецо!

На притичалите се на звънеца лакеи Прохор каза:

— Махнете от мен този луд човек или ще го изхвърля през прозореца.

Същия ден Прохор има бурно обяснение с Нина. В края на краищата работата се уреди: Нина увери мъжа си, че старецът ще бъде изпратен в Медведево, а ако припадъците на буйство почнат да се повтарят, тя, от човеколюбие, отново ще го настани в психиатрическата лечебница.

А в действителност Нина се разпореди така: даде на стареца в полица и в брой петдесет хиляди от своите средства, той й подписа, че повече няма да предявява претенции към фирмата „Прохор Громов“, замина с жена си в село Медведево, в предишната си къща, и развъртя голяма търговия. Ана Инокентиевна стана богата търговка, обзаведе голямо стопанство: като изхвърли Прохор, сърцето й се успокои — тя още по-усърдно почна да дебелее.

Прохор се държеше предизвикателно, перчеше се, пиеше. Ръцете му почнаха леко да треперят. Постоянно си мърмореше под носа:

— Не ме е страх от Ибрахишка… Не ме е страх от Ибрахишка…

Пътуваше по предприятията самичък, с два револвера, с пушки и щуцер.

Скоро се получи известие, че от манифактурно-колониалния склад на трите дъскорезни завода е задигната от шайка бандити стока за десетина хиляди. Прохор беше загубил остротата на усещанията към малките загуби и печалби: неговите мечти достигаха милиард, а сравнение с който всичко останало е дребна работа. Ето защо той се отнесе към нищожните загуби равнодушно; само каза:

— Аз зная чие дело е това. Ибрахим върлува.

Изправникът Фьодор Степанич, стражари и следователят тутакси потеглиха за мястото на кражбата.

При Наденка, колкото и да е чудно това, нощува мистър Кук. Пийнаха заедно. Мистър Кук остави на Наденка осемдесет и седем рубли и тридесет копейки — всичко, което беше взел със себе си — и в пияно състояние проля на гърдите й много сълзи. Поплака си и Наденка.

След три дни изправникът се върна. С нов мундир със златни пагони — поглед войнствен, мустаците все така разперени — той се яви с доклад при Прохор Петрович:

— Следствието изясни кой е ограбил склада — каза той на Прохор. — На стената на склада имаше надпис, представи си: „Здраста Прошка, това съм аз Ибрахим Оглуъ.“ Нарочно го записах в протокола с грешките. На, полюбувай се. Но заклевам ти се, Прохор Петрович, че този проклет каторжник няма да се изплъзне от лапите ми. Заклевам ти се!

За учудване на изправника Прохор само се усмихна в отговор в брадата си: „Пет пари не давам… Не ме е страх от него, не ме е страх…“ — поразроши невчесаната си грива, смигна на околийския:

— Ела, Федя, тая вечер при мене. Вземи китарата и Наденка. Ще повикам Стеша и Ферапонт, стареца Груздев. Кого още? Моя готвач ще повикам и коларите с готвачките, Илюха може… Изобщо по-простичко…

— Прохор Петрович — поглади мустаци изправникът и завъртя очи. — Удобно ли ще бъде за мен? Все пак аз съм изправник… А тук — колари разни.

— Върви по дяволите! Трябва да смяташ това за чест! — викна Прохор и ръцете му затрепераха. — Дето присъствувам аз, там всичко е на висота. И никакви „удобно ли ще бъде“.

Музикалните вечеринки, уреждани понякога от Нина, не привличаха Прохор Петрович. Имаше нелошо струнно трио; жената на един инженер — мадам Шулц — добре свиреше на роял, самата Нина също не се отказваше да блесне понякога със своя глас, а по модернизираната циганска песен често се проявяваше очарователната Аделаида Мардариевна.

Но Прохор Петрович се преструваше, че нищо не разбира от музикално изкуство, дори веднъж каза на шега: „Когато дрънкат на клавишите, иде ми да вия като куче“. Появяването му сред гостите смущаваше малко всички, кой знае защо, всички очакваха от него или оскърбителен намек, или явна грубост; настроението веднага падаше, непринудеността помръкваше. Най-хубаво беше естествено, ако Прохор Петрович седне до зелената маса да играе винт, изгуби двайсетина рубли и си отиде.

— Ти къде? — ще го спре Нина Яковлевна.

— Прохор Петрович, вие какво?! — ще възкликнат в хор зарадваните гости.

— Просто тъй… Да се разтъпча. Скучничко е при вас: нито побои, нито скандали. А най-важното — много си свидлива на пиенето, Ниночка. — И към всички: — Вие, господа, искайте си от нея за пийване… Какво пък, дявол да го вземе! Аз прекрасно зная например, че мадам Шулц пие вино като кон…

— Ах, какво говорите, какво говорите! — маха с румени ръчички Шулц и се опитва да направи жалка гримаса на смях.

Всички се смеят пресилено. Смее се и Прохор.

— А мистър Кук — продължава той — миналата неделя излока в кръчмата една кофа водка, изяде цял овен и се довлече в къщи на четири…

— О, не, о, не! — отчаяно тръска бузи и цял пламва почтеният мистър Кук, седнал на възглавница в краката на Нина. — Прекален силно млього… млього преувеличен, млього колосал! Един малък чашка… Ха-ха-ха! Как беше туй, как беше?… „Пиян се присънва, а глупак — никому“. Ха-ха-ха!…

Под дружния, този път естествен смях Прохор Петрович подхвърля на отиване:

— Да, вие, мистър Кук, сте прав: глупакът никому не може да се присъни, даже на онази, в краката на която седи…

— О, да! О, да! — като не разбра веднага грубостта на Прохор възторжено взе да възклицава щастливият Кук и сладко занаднича в очите на божествената мисис Нина.

Изобщо Прохор Петрович избягваше благоприличните журфиксове на жена си. Той обичаше да се весели по своему…

Ето и сега — неговият гуляй започна лудешки и пиянски. На две хармоники майсторски свиреха: кръчмарският хармонист слепият Изумрудик и кочияшът Яшка — цял в червена басма, цял в кадифе, а на брестови свирки — трима говедари от господарските стада.

Огромният кабинет е изпълнен с дим от махорка като есенно небе с облаци. Старият лакей Тихон е запалил камината. Покритото с покривка писалище е отрупано с питиета и простички закуски. Тук командува Инокентий Филатич Груздев. Той черпи неуморно всички гости, но самият той не пие. Прохор Петрович пък си беше пийнал още от сутринта, обаче в пиенето не изостава от кочияшите и не се напива. Само басовият му глас болезнено хрипти и лицето му аленее с пиянска червенина.

Гостите бяха пийнали порядъчно. На всички се прииска да послушат хубави руски песни.

— Свирките, свирките! — запляска ръце и заподскача хубавелката Стеша. — Прохор Петрович, кажете…

Мрачният Прохор поднесе на тримата говедари по чаша водка, на стареца каза:

— Хайде, кравешки полковнико, развесели ни.

Говедарите се качиха на широката кушетка и като подгънаха крака в мръсни лапатари, седнаха по турски. А гостите — рамо до рамо — направо на пода, с гръб към горящата камина и с лице към свирците.

— Коя ще желаете? — запита старецът и опря в пода края на своята дълга един сажен, обвита в брестовина свирка.

Сред блатото не ръжда разяжда тревата

и на мен, юнака, не скръб ми мъчи душата —

подсказа Стеша с красивия си контраалт.

Прохор още повече помрачня, намръщи се, Стеша додепи буза до рамото му. Говедарите плюха върху скъпия килим, изтриха устни с ръкави и като надуха бузи, засвириха.

И ето разля се, разпери паунова опашка старинна песен. Преливащият се тон на свирките беше гръден и силен. Меко и напевно, с някакъв терзаещ напън излитаха звуците ту като кръгли топки, ту като плавна и изопната струна… Особено изразително говореше свирката на най-малкия пастир — Ерошка. Ококорил зеленикави очи и надул пълнички до пукване бузки, Ерошка с най-голямо старание караше главната мелодия… И изглеждаше, като че силен женски глас звучи без думи от цялата широка гръд и от самото сърце. И ако затвориш очи — ще видиш руска жена, пищна и румена. Облечена в червено, скръстила загорели ръце на гърди, тя плува в слънчевия въздух над нивите и пее, пее, без да знае защо, без да знае за кого…

Влагайки в звучната свирка цялото си майсторство, Ерошка още по-силно надува лъсналите си бузи; приглася му пищялката на Антипка и като хармоничен фон разстила под песента своя бас цевницата на „кравешкия полковник“.

Наситената със силна тъга жална песен сладко гложде най-съкровените чувства на човека. Всички затаиха дъх, на някои блестят сълзи на очите. А тригласната мелодия раздира тишината на кабинета, царува и царствува. Тя трогва сърцето, разнежва огрубялата, покрита с мазоли душа: и просторно е на душата човешка, и тъжно.

И припомня си размекналият се от песента слушател далечния, но толкова близък край на отдавна загубеното щастие, дето всички са приятели, дето владее пленяваща ласкавост и с нищо непомрачена любов. Тежко, тежко на онзи, който е забравил онази чудесна страна на младенческата неоправдана мечта!

— Ей, че песен, ей, че песен! — заклати трогнат глава старецът Груздев. — Като че милва сърцето… Ех, ти!

Свирките изплакаха за последен път и млъкнаха. Всички седяха, клюмнали натежали от спомените глави. Старият господарски лакей Тихон стоеше, облегнат на рамката на прозореца; не му се искаше да изтрива сълзите, които се търкаляха по сюртука му от черно сукно.

— Слушайте по-нататък думите на тази песен — продума Стеша, като въздъхна дълбоко, сякаш се беше задавила с въздишка. — Слушайте, моля ви се…

Мен суши ме и мъчи мен лошата ми слава.

И затуй от мен, юнака, човек веч не става…

Смисълът на тези думи засегна болезнено Прохор Петрович. „Като че са за мен“ — мрачно помисли той, кипна изведнъж и грубо отблъсна замечталата се Стеша.

— По дяволите тази панихида!… Ей, хармонисти! Яшка! Карай весела някоя, да може да се играе! — викна той.

И целият строй на кабинета премина на веселба. Пиячите посегнаха към чашите, зашумяха. Хармонистите почнаха да нагласяват своите хармоники.

— Да поиграем!

Дяконът хвърли расото, боботи:

— Махнете по-далече столчетата. Че то, не се знае, мога да ги потроша.

От желание да угоди на домакина, изправникът свали шашката и се залови с помощта на Тихон да съблича мундира — той също се готвеше да играе. Превзетата Стеша и дебелата готвачка Анушка се кикотеха и оправяха пред огледалото развалените си прически. Пияната Наденка смучеше с младия говедар гъстата ароматична сливовица. Иля Петрович Сохатих хълцаше зверски и напразно обмисляше с какво да разсмее домакина. Наденка смукна от лютивата лула на пастира, закашля си и викна:

— Хайде де, няма ли да играете?!

Персийският килим беше навит като твърда греда и изправен до камината. Десетпудовият жилест дякон застана срещу седемпудовия шкембест околийски изправник. Разделяше ги пространство от десетина крачки.

— Готово ли е?

— Готово.

— Карай!

Изумрудик и Яшка подеха с хармониките. Дяконът разкърши рамене, свирна оглушително и с подвикване:

— Йех, ха сега, ха сега! — като изправен на задни крака кон, раздрусвайки пода и стените, ситно потропа по хлъзгавия паркет.

Коне нови, чии подкови!

Коне нови; чии подкови! —

удряше той с тежките си ботуши като с копита.

Изправникът също подскачаше, тръскаше шкембе, лачените му ботуши блестяха, шпорите звънтяха: той веднага се изпоти, капна и с пъшкане се стовари върху кушетката.

— Не те бива, не те бива! — викаше му дяконът и като подсвиркваше разбойнически, с такава сила удряше по пода с токове и подметки, че из кабинета се носеше пукотевица като от пушечни залпове.

— Карай с приклякане! — И разчорленият, страшен на вид Прохор изскокна в средата на кръга.

Хармонистите ревнаха още по-силно, към тях се присъединиха свирците и дори старият Тихон, забравил своята солидност, взе да удря със самоварния капак по сребърния поднос.

— Ех, ха сега, ха сега, ха сега, ха сега, ха сега!

От яростното тропане на двамата богатири — дякона и Прохор — звънтяха прозорците, носеше се грохот, звънтеше в ушите като на война и сякаш цялата къща потъваше в земята.

— Карай-карай-карай! — подтикваха гостите.

Ето изпращя, издъни се пъстрият паркет, изящните парчета на варения дъб и розовото дърво в паника заподскачаха изпод краката като читави жаби.

Желязната натура на Прохор Петрович като че обръщаше наопаки всички понятия за човешката издръжливост, природата на звяра превъзмогваше всичко: след лудото пиянство през цялата нощ, изтрезнял със студен квас и нито за минута недремнал, в седем часа сутринта, направо от гуляя, той вече беше в своя кабинет на кулата. А кочияшът Яшка и двете готвачки с готвача, неотспали си още, се търкаляха под масата в домашния кабинет на Прохор Петрович, дето мина нощната шумотевица. Изоставеният от всички слепец Изумрудик, хълцайки, се щураше като глупак из коридора, търсеше изхода. Пастирите, забравили кравите, дояждаха на бърза ръка останките. А Иля Сохатих, който при играта си беше разцепил едната вежда, лежеше, разперил ръце, насред кабинета, мигаше с отекли очи и охкаше:

— Съ… съ… съпругата ми е силно бременна. А аз… а аз, рангутан, се търкалям като Белведер Аполонски… И носът в тютюн. Курсивът мой.

Фронтът на работите, стеснявайки се на едно място, се разширяваше на друго. Тази година предстояха огромни разходи по оборудването на новите предприятия, на златоносните участъци, на каменовъглените разработки. Изпратените в управлението на железниците проби от каменни въглища получиха висока оценка.

Прохор Петрович взе големи поръчки за тези въглища и сега беше потънал в пресмятания и съображения как да разгъне нашироко добива на въглища, как да прехвърли въглищата на железопътната линия. Той използва широко и умело своята богата технико-икономическа библиотека, умно подбрана от инженер Протасов. Отначало ще прецени със своя собствен ум „какво и как“, а след това, въоръжен със знания, ще поведе делови разговор с инженерите. Те ще се учудват на гения на Прохор, ще бъдат по-отстъпчиви в цифрите. При Прохор идват на работа от Южна Русия трима инженери, специалисти по въглищата, и петима минни техници.

Заниманията на Прохор постоянно се прекъсват от телефонен звън по петте кабела, прокарани в кулата. Той знае, че сега в кантората става разплащането с ония работници, които не са пожелали да останат при намалената заплата. Такива се набраха над петстотин, между тях — златотърсаческият „добитък“, сбирщината. Но мнозинството са трезви, почтени хора, на които е омръзнало да разпиляват своя живот в злата тайга. За всички тях се готви един огромен шлеп и параход в село Разбой, на Болшой поток. По реката и по железницата ще тръгнат за своя роден край.

Обаче по лицата на някои и други от тях лежи печатът на смъртта: село Разбой е белязано с кръв и с тъмния пръст на съдбата.

Затова пък умът на Прохор е бистър и ясен, той не е покрит с никакви печати, не е белязан с никакви пръсти. Ала някъде в подсъзнанието на Прохор и там, зад гърба му, се тълпят призраци: Прохор чува отмъстителния шепот на убитите работници, плача на бабичката катранджийка и момчето, предсмъртното хъркане на Константин Фарков и пищенето на железния трион — трионът реже черепа.

Прохор се свива, размърдва плещи — неприятно му е, той отпъжда надалече това неясно чувство на смут, но все пак някой стои зад гърба му. Прохор се сили да вложи свой смисъл в мъдростта на книгите. Редовете са ясни и четливи, ясен е и умът на Прохор. Но ето през печатния ред: „коксуването има за цел да увеличи съдържанието на въглерода…“ — като го пресичаше, се шмугна от пространство в пространство рогато дяволче. Прохор — пляс с длан — нищо няма. А в това време дяволчето запищя, запищя и кацна на носа на Прохор. Прохор — пляс! — комарче.

— Аха! Та това е комар, а не дявол! — зарадва се Прохор и почна да чете по-нататък. Глождеше му на очите. Болеше го под черепа. Не се чувствуваше добре.

Изведнъж нещо удари Прохор в гърба меко като детска топка. Прохор потръпна с гръб и се обърна. Пусто. Тихо. Дрънка веригата вълкът. Нещо потегли Прохор към прозореца. Той се надвеси надолу, вцепени се, завика:

— Шапошников! Шапошников! Шапошников!…

Брадатият човек, който отгоре изглеждаше тумбест, вирна нагоре глава, изквака смешно:

— „Какво обичате?“

Прохор прекара ръка по очите си, сякаш се мъчеше да дойде на себе си.

Отвърза вълка от веригата, сложи го до креслото: „Куш тук!“

До масата стоеше плешивият нисичък Шапошников.

— Разбирам… През прозореца ли? — ухили се Прохор.

— „Да, през прозореца. Като кукумявка“.

— По дяволите в такъв случай. А аз нямам от тебе нито капка страх, нито капка страх — отдръпваше се Прохор.

— „И аз… от т-т-тебе също“ — каза Шапошников.

— Но нали ти изгоря?

— „Е, та какво! Из-з-згорях, а пък ето че сега възкръснах от пепелта. З-з-за да ти отмъстя“.

— За какво? — И Прохор, тракайки със зъби, започна да подсвирква на вълка да дойде при него, но вълкът лежеше, затворил очи. — За какво да ми отмъстиш? — повтори Прохор и почна да пристъпва към лежащия на масата револвер.

— „Е та какво, на̀ стреляй, аз не съм страхливец, аз ще се прикрия с брадата си. На̀, на̀, на̀“ — като сляп прекарваше Шапошников бели пръсти по револвера. Но пръстите бяха като дим, като мъгла: те обхващаха револвера, без да могат да го помръднат.

От страх на Прохор затрепераха ръцете, затрепера езикът.

Изведнъж вълкът скочи и с ръмжене се спусна към вратата. По стълбата тежко се изкачваше изправникът с нагайка в ръка.

— Лупус, на място! — викна Прохор на вълка и бледен, седна в креслото, като потръпваше зиморничаво. Шапошшжов се скри.

— Фу-у!… Голяма жега… Двадесет и пет на сянка — разкопча изправникът копринения си, мокър, под мишниците кител.

— А аз замръзнах. Имам видения…

— Зарежи. Това е от вчерашното препиване… И, представи си какъв мръсник.

— Кой, Шапошников ли?

— Ама какво ти става? За какъв Шапошников говориш? — и Фьодор Степанич разтревожен улови Прохор за ръката. — Да, огън. Я си покажи езика! Н-да, налеп. Мръсна работа. Яж повече кисело зеле. И нищо не пий. А на докторчетата не вярвай, ще ти издрънкат сума работи. Пък аз с неприятности идвам. Ибрахим-Оглу през нощта, докато сме играли ние…

Но Прохор не го слушаше. Зад шкафа надничаше брадатият образ на Шапошников. Прохор му се закани с пръст. Брадата и плешивината се скриха.

— … и избягали с конете, дяволите. Не, трябва да се вземат някакви мерки. Така той няма да ни остави на мира.

— Кой? Шапошников ли?

— Ибрахим, Ибрахим! Прохор Петрович, гълъбче, какво ви е?

— А пък аз се занимавам с каменовъгления проблем — ободри се Прохор. — Виждаш, книги, ето нахвърлих някои бележки, планове…

Зад шкафа пак се подаде с половината си тяло Шапошников и разтърси брада. Прохор незабелязано взе револвера и се прицели в дългобрадия гост. Изправникът скочи, сграбчи ръцете на Прохор.

Навън, покрай кулата, с викове препускаха петима конници.

— Той е! Той! — зарева изправникът и пусна и петте куршума в отдалечаващата се кавалкада. — Бандитите! Черкезинът!

9

На всички оживени места е окачена обява:

„За залавянето на избягалия каторжник Ибрахим-Оглу, чиято шайка върлува в района на предприятията на П. П. Громов, кантората незабавно плаща на лицето, което задържи бандита, хиляда (1000) рубли в брой.

Изправник Ф. Амбреев“

Стражарите и урядниците, пък и самият изправник, и на сън мечтаеха да заловят бандитите. Но конете на шайката са добри, почти всички са откраднати от конюшните на Громов и богатичките търговци — шайката лети от едно място на друго като вятър, а просторите, дето върлува Ибрахим-Оглу с юнаците си, са най-малко три хиляди квадратни версти. Върви, че ги хвани!

Наскоро след това през една тъмна нощ дванадесет стражари под началството на безстрашния урядник Лошадкин тайно потеглиха да заловят Ибрахим-Оглу: отредът имаше сведения, че една малка част от шайката, заедно с черкезина, се е установила близо до зимовищата край изворите на рекичката Муха. След два дни привечер отредът се върна в жалък вид: той беше попаднал в лапите на Ибрахим-Оглу и неговите юнаци.

— Колко са? — разпитваше изправникът.

— Към трийсет и пет души — преувеличаваха, за да се оправдаят, посрамените герои.

Шайката им беше взела пушките и револверите с патроните, шашките, ботушите, конете. Ибрахим-Оглу със собствения си кинжал правеше на лявата ръка на всеки кървава драскотина и говореше:

— Върви си с бога в къщи. Поздрави близките си. Поздрави и мустакатия пристав. И друг път не ми се мяркай. Мола… Цъ!…

За залавянето на Ибрахим повече желаещи не се намериха. Изправникът докладва на Прохор:

— Много е малка наградата. Смятам да определите около пет хиляди.

— Сам ще го убия. Мен не ме е страх от него. Знам, че ще дойде при мен. Вълкът ще му прегризе гърлото. А аз ще го довърша.

В неделя се получи новина, че на десетина версти от мина „Достан“ на шосето е убит Фома Григориевич Ездаков. Бил освободен от затвора поради ходатайството на Прохор Петрович (чрез подкуп) и се връщал на служба при Громов. Намерили го обесен на едно дърво край пътя със закачено на гащите му парче картон:

„На кучитата куча змърт“

Във вторник, през обедната почивка, бе извършено второ нападение на мина „Нова“. От кантората на мината беше задигнат около един пуд злато. Действуваха петима с маски.

Ибрахим-Оглу патрулираше на височината, не вземаше участие, но викаше нещо от коня с гърлен глас. Нападението беше внезапно: никой от администрацията на мината не можеше да предполага, че ограбената неотдавна мина отново ще бъде нападната от бандитите.

Паника обзе служащите от всички предприятия. Пиянството, което беше нещо обикновено сред тях, започна да затихва. След убийството на Ездаков мнозина от служещите трепереха, страхуваха се от отмъщението на Ибрахим-Оглу. По-силните успокояваха:

— Какво общо имаме ние с това? Ибрахим си урежда сметките с господаря. А Ездаков пречукаха, защото Ездаков е злодей.

Сега Прохор Петрович живееше с изопнати нерви, като ги поддържаше с алкохол, тютюн и кокаин. Настойчивите съвети на лекаря, молбите на Нина, омрачена от престъпното отношение на своя мъж към собственото му здраве, не му действуваха. Той продължаваше да бъде с повишен жизнен тонус, като се осланяше на безкрайния запас от своите природни сили. Благодарение на крайно обтегнатите си нерви той убеждаваше себе си, Нина и всички близки, че за него Ибрахим е нищо, че бившият негов „кунак“ сега е безсилно старче, че под негово име върлува друг разбойник.

Като разсъждаваше така и вярваше на собствените си думи, в минути на вътрешно просветление Прохор цял се вцепеняваше и потръпваше само от мисълта да се срещне с черкезина.

Душевното състояние на Нина също продължаваше да бъде лошо. Тревогата за здравето, за възможната насилствена смърт на мъжа й, пълният духовен разрив с него, остро усещаната от Нина враждебност на Прохор към нея — всичко това я изкарваше от релсите на нормалния живот и от време на време й причиняваше тежки преживявания. И тъкмо тогава, когато е особено ценна помощта на приятеля, инженер Протасов съвсем охладня към нея — поне така й се струваше.

Що се отнася до инженер Парчевски, той изобщо не беше доволен от своето душевно настроение; чувствуваше се предател по отношение на Нина, някакъв отстъпник: дали да се върти по тайнствената орбита около слънцето — пани Нина, или да се прехвърли в акционерното дружество, в обятията на своя приятел, съмнителния щастливец Приперентиев? Къде е онзи гадател, къде е онзи мъдър влъхва с хилядолетна брада, властен да му посочи неговата звезда? Какво да прави, накъде да тръгне, за да стъпи на здрава почва, да разгърне нашироко своите способности? О, душата му е богата, той е красив, той е млад, той е възпитан! Макар и да отстъпва в туй-онуй пред господаря, но над инженер Протасов той по всички линии ще удържи победа.

Пани Нина по-често се среща с Парчевски, отколкото с Протасов, провежда с него технически съвещания: понякога — открито, като че демонстративно, излиза с него на разходка. Но — чудна работа — нито Прохор, нито Протасов, въпреки горещото желание на Нина, не мислят да я ревнуват от Парчевски. Напротив, острият език на Протасов престана да й говори хапливи неща, самият той почна да се отнася още по-внимателно към нейната работа: работата на постройките вървеше добре, завършваха вече основите на болницата, банята, печаха се милиони тухли, поставяха покрива на солидната сграда на старопиталището.

Но само с едни строителни успехи, колкото и грандиозни да бяха те, не можеше да се замажат пукнатините на тъгуващото сърце; Нина чувствуваше голяма незадоволеност. Нина се ядосваше.

За съжаление тя не знаеше, че мистър Кук, най-достойният човек от нейната орбита, страстно ревнуваше Нина и от пан Парчевски, и от Андрей Андреич Протасов, и от мъжа й. До немай-къде разочарован от предсказанията на негъра Хари и загубил вяра в своята пътеводна звезда, мистър Кук почна да попийва. И за потискане на някои центрове на мозъка си той прекарва понякога крадешком нощта при любвеобилната Наденка, като се мъчи да сподави мъката на своето плахо сърце.

Мисис Нина! Нима вие никога няма да обърнете вашето благосклонно внимание върху нещастния мистър Кук? Той е мила душичка, та той изписа от Ню Йорк, от Института за висша козметика, всевъзможни ръководства, мазила, принадлежности за поддържане на мъжката красота! Неговото лице е гладко, приятно, изразително, измразеният му нос изгуби виолетовия си оттенък, луничките изчезнаха. Защото мистър Кук, който тренираше през всяка свободна минута, почна да придобива закръглени форми, игрива пластика на прасците, на бедрата, на бицепсите. Защото най-сетне той получи от Америка голям сандък с най-елегантни костюми и се перчи с тях, като се мъчи да бъде забелязан от Нина предимно по време на църковните богослужения. Че какво? Значи, той все пак вярва в своята звезда? И да, и не. В неговата душа също стават някакви изменения, както и в психиката на Прохор Петрович.

В същото време на постройките на Нина работеха около четиристотин души. За мнозина вече нямаше работа. А от предприятията на Прохор почти всеки ден идваха групи работници и й се кланяха едва ли не доземи с молба да ги приеме на работа. Нина се и радваше, и огорчаваше.

— Не мога да ви приема. С напускането си вие подкопавате предприятието на моя мъж. А и какво толкова, момчета, ви привлича при мен? Та аз не съм в състояние да ви платя повече, отколкото Прохор Петрович. Пък аз и не искам това…

— Не е работа до парите! — възразяваха работниците. — Най-важното е, че все пак ти, госпожа господарке, си истински човек. И часовете при теб са по-малко, и храната не е като другаде…

Със свито сърце Нина е принудена да измисля нови начинания. Сто и петдесет души тя постави да изкореняват и разорават целините на едно пожарище. Там ще бъде засята есенна ръж. А Протасов, като й осигури по законен ред графитните залежи, организираше на тях работите по добива.

— Ще има великолепен пласмент. Тази работа ще ви донесе огромни печалби. Дори може да се направи опит да се построи тук малка фабрика за моливи. Освен това — добре обзаведен дъскорезен завод. Но аз съм страшно претоварен с работа. Направо изнемогвам. Болен съм. И изглежда, че съм сериозно болен. Ако можете да привлечете мистър Кук. Макар и да е ограничен човек, но е сведущ по тези въпроси. А най-важното, религиозен…

— А ти все хапеш, Андрей! Колко си жесток!

— Не съм жесток. Аз съм последователен. И нека не предъвкваме пак, Нина, дъвкането. Край! Ние не сме крави, а хора. При това… — Протасов въздъхна горестно и нервно замига. — Аз изобщо ще напусна вашата прекрасна обител. Предлагат ми голям пост на Урал.

— Какво да се прави, Андрей — също така горестно въздъхна и Нина. — Аз не съм крава, но не съм и дърво. Казват, че на бреза може да се присади ябълка. А на мен, види се, твоите възгледи не могат да се присадят.

— На мен твоите — също.

Така се и разделиха те — полуприятели, полупознати.

Същия ден мистър Кук беше поканен при мисис Нина. Розовобузест, подмладен и строен, той беше с нов смокинг и бяла жилетка. Гланцът на новия му цилиндър като че изпускаше лъчи. Мистър Кук също целият светеше, като се почне от сините му святкащи очи, от брилянтената карфица във връзката и масивната златна верижка, та се стигне до лачените обуща.

— Днес вие сте като годеник.

— О, да!… Донякъде.

След деловите разговори с Нина („Много се радвам, че се съгласихте да се заемете с моите лични работи“), приласкан от нея, пощурял от щастие, мистър Кук изпи в къщи три солидни чашки коняк, провери с гимнастически упражнения силата на мускулите си, преоблече се и отиде на кулата да скъса служебните си отношения с господаря. Спря се със своя великолепен с пясъчен цвят костюм на три крачки от Прохор, но демонстративно не му подаде ръка и като бъркаше от вълнение руската реч и малко се клатушкаше от коняка, разпалено рече:

— Аз от вас млього, млього недоволен. Вие мен експлуатирал десет годин, както експлуатирате свои работници. Но това аз не позволи над себе. Не, не позволи!… Отивам си от вас.

— Къде?

— В пространство… — и мистър Кук хлъцна.

— Вие като че сте пиян, миличък — каза не по-малко пияният от него Прохор Петрович. — Я вървете да се наспите…

Тогава мистър Кук се озъби и като хвърли ръкавицата в лицето на Прохор, викна:

— Простак! Вие няма право да оскърбява не ваш руски поданик… Аз републиканец! — удари се той в гърдите.

— Вън!… — зарева побеснелият Прохор, скочи и грабна мастилницата.

— Простак, простак! Адьот… Селски мужик!… — зарева и мистър Кук, като отстъпваше изплашен към изхода.

Прохор запокити в него мастилницата и се спусна подире му. Спомнил си любимата своя игра волейбол, мистър Кук с ловък жест отби мастилницата, викна: „Райт!“ — и боксира Прохор между ребрата под лъжичката. Прохор хъкна и цапардоса мистър Кук по врата. Мистър Кук се затъркаля от кулата надолу по стълбата.

— Простак! Простак! — викаше той на втората площадка тази звучна, добре усвоена от него дума. — Аз не руска поданик… Простак!

— Ей сега ще ти покажа, мутра такава, чий поданик си! — И Прохор изтича на втората площадка.

Но мистър Кук с всички сили дръпна Прохор за брадата и го сграбчи. И двамата се повалиха в задъхана борба. На Кук се скъсаха тирантите и копчетата на панталона. Но все пак той се провикваше: „Райт, райт!“ Вкопчили се с ръце и крака, те се търкаляха по площадката като два дога, бъхтеха се един друг, дращеха се, псуваха се. Мистър Кук пръв отмаля — напрегна се цял като пружина и скочи, за да офейка. Скочи и Прохор.

— Простак! — ревна мистър Кук, застанал с гръб към стълбата.

— Ето чий поданик си, негоднико!

И Прохор така здраво го халоса по челото с юмрук, че мистър Кук мълчаливо се преметна от площадката надолу по стълбите, отвори с пети вратата, изхърка: „Аут!…“ — и изхвръкна навън, зад пределите на кулата.

Подслушалият сбиването бомбардир Федотич, като видя такъв резил, бързо закуцука от срам в своята стаичка. Задъхван от ярост, Прохор се изкачи в кабинета, едва успокои дърпащия се на веригата вълк и извика по телефона:

— Кантората ли е? Тук е Громов. Дайте управителя! Зажимов, вие ли сте? Веднага уволнете инженер Кук. Утре сутринта го изгонете от жилището. Предайте на Протасов заповедта ми да приеме от Кук работата и отчетността.

От разбития нос на Прохор капеше кръв върху разтворената обща ведомост.

Капеше по малко кръв и от разкървавения нос на мистър Кук, но той не я спираше. Замаян от силния удар по челото, от голямата доза коняк и от въздушния тур надолу с главата по стълбата, той все още седеше на земята в жалка поза на костенурка и като истински спортист възторжено оценяваше мощта на господарските юмруци.

— О! О… Колосал… „Голичкият ох, а на голичкия — бокс[1]!…“ Ха-ха!… Млього хубав тази рюска… водка…

Той се завъртя на четири крака на земята, после бавно стана и се запъти към Нина Яковлевна с радостното съобщение, че се е разделил с „министър Громоф мльога най-добра“. Работниците, които се прибираха от работа, го поздравяваха усмихнати. Като размахваше във въздуха новото си сако, поляно цялото с мастило, мистър Кук отговаряше с пиянски смях на поздравите:

— Здрасте! Довиждане! Ха-ха! Аз на ваш господар, гражданини работници, му дадох малко по мутрата… Аз повече не служиш при него. Той простак!… А къде е мой шапо? — хващаше се той за главата, хълцаше нервно и ускоряваше крачка към Нина.

Но навреме го спря и отведе в къщи Иван.

След сбиването Прохор Петрович не можеше повече да работи. Възбуден и обиден от нечуваното нападение на някакъв си „отвъдморски нехранимайко“, той цял се тресеше от негодувание. Глътна една таблетка бромурал. Почна да се разхожда напред-назад из кабинета.

— Не, какъв мерзавец, какъв нахалник! Ами че за подобно нещо в Америка биха го линчували… И откъде изведнъж такава смелост?… — разсъждаваше той ту гласно, ту шепнешком, ту с провиквания. Спираше се, жестикулираше, димеше страшно с лулата. — Трябва да разследвам тази работа. Няма да оставя това така. А-а-а, зная, зная, зная. Разбирате ли? Ами че Нина ми погажда номера, моята жена. Така, така, така… Ами да. Но как така той, как така… Нали аз стрелях в него? Да, стрелях… Отлично помня. Беше Фьодор. Хвана ме. Разбирате ли? А аз абсолютно нищо не разбирам. А-а-а… така, така, така — закани се Прохор шеговито с пръст на бухала с големите уши и заби поглед във висящия на стената портрет на жена си. Но вместо Нина на портрета беше Анфиса.

— Здравей, Анфисочка! — Прелестната Анфиса го гледаше като жива. Прохор гледаше портрета като мъртъв. — Как се озова при мен?

Прохор потри чело, помисли, направи няколко крачки. През прозорците се промъкваше здрачевина.

— Усмихни се, бъди веселичка — рече той. — Аз съм болен, Анфисочка. А нея — ще я убия… Жена си ще убия, монахинята, Нина. А от Ибрахим ни най-малко не ме е страх, ни най-малко не ме е страх.

И като се сгърбуши, пъхна в полуотворената си уста върховете на пръстите на лявата си ръка и почна да се ослушва и плахо да се озърта.

„Иди, иди, иди, иди, иди…“ — звучеше непрестанно в ушите му. „Това е часовникът“ — помисли той и спря махалото. Но същият глас продължаваше да звучи настойчиво: „Иди, иди, иди, иди…“ На Прохор това се стори занимателно, не страшно. Той ритна търкалящия се в краката му цилиндър на мистър Кук и нахлупи фуражката. „Иди, иди, иди, иди, иди…“

Прохор излезе и седна в кабриолета. Белият кон тичаше с едър тръс. Отстрани се мяркаха безлики видения. Голям любител на конете, Прохор нямаше автомобил. „Бой се от черкезина, бой се от черкезина, бой се от черкезина…“ — непрестанно звучеше сега в ушите на Прохор нова фраза. „Бой се от черкезина, бой се от черкезина, бой се от черкезина…“

— Пък аз не се боя, на̀!

— Какво?

— Слушай, Филип… — рече Прохор на кочияша.

— Аз не съм Филип, Прохор Петрович, Кузма се казвам.

— Ах, вярно. Прощавай. Мислех си за друго, за мои работи.

— Носи се слух, Прохор Петрович, че уж от кулата един човек скочил от третия етаж.

— Да, да… Шапошников.

— Не, извинете, не Шапошников, а уж господин Кук. Днес май че… Вярно ли е, не е ли… А? Ние му викаме Кукиш.

„Бой се от черкезина, бой се от черкезина…“

— Слушай, Григорий!…

— Аз съм Кузма, за втори път… А Григорий закара господарката на разходка.

„Бой се от черкезина, бой се от черкезина, бой се от черкезина…“

— Закарай ме при доктора. Той в къщи ли е?

— Тъй вярно, в къщи…

Завиха по улицата покрай реката. Здрач заливаше света. Небето се мръщеше. Отвъд Угрюм-река се виждаха рибарски огньове. Отстрани все още се мяркаха видения и сивота. Виденията си шушукаха. Височинка. На височинката десет бели грамадни, с венци, кръстове, под кръстовете гробовете на убитите работници.

— Връщай назад! — викна Прохор на кочияша.

— А при господин дохтура, значи, не трябва?

— Карай по друг път! — викна пак Прохор. Стори му се, че кръстовете се заклатиха, той затрепера и се улови за главата.

[1] Преиначена руска пословица, която гласи: „Голтакът, ох, а на голтака бог (помага)!“ ↑

10

Сред работниците пак започна силно брожение. Закваската, маята бяха политическите заточеници, напредничавите работници, някои от техническия персонал и отчасти самият Протасов. Но, според мнението на Андрей Андреевич, да се вдигнат хората на нова стачка, може да се каже, че е немислимо и както показа неотдавнашният опит — безполезно. Агитаторите трябваше сега, съобразно с мнението на Протасов, да разясняват на хората, че тук работата не е в Громов; такива прохоргромовци има на света десетки хиляди — ако не е този, друг ще бъде. И наистина така си е — имаше стачка, имаше разстрели, имаше отстъпки и какво: още неуспели да изгният в гробовете убитите, на живите отново бе отнето всичко, спечелено с кръвта на загиналите… Не, бедата тук е в управлението на страната, в нейния остарял, жесток строй. Значи, трябва да се събори този прогнил строй, трябва да се установи свое, народно правителство и тогава край на всички капиталисти отведнъж заедно с Прохор Громов! А засега трябва да се трупат сили за предстоящите боеве.

Състоя се среща в една изоставена рибарска колиба. Бяха дванадесет души, между които: Протасов, техникът Матвеев, шлосерът Иван Каблуков и постъпилият като писар в кантората младеж Краев (гарант му беше Протасов) и още осмина работници: Василиев, Доможиров и други.

Глуха нощ, брегът на реката, огън, чай от котлето.

— Другарю Протасов — поде Краев, като покашлюваше и се увиваше в дългия си яркожълт шал. — Вашето гледище, извинете, моля ви се, в основата си е неправилно. Да разубеждаваш работниците да не стачкуват, е престъпно. И ето защо…

— Извинете — прекъсна го веднага Протасов. — А пък аз, тъкмо обратното, смятам за най-голямо престъпление да се тласкат работниците без съответна подготовка към втори разстрел. И моля ви се, не се мъчете да ме разубедите; аз съм по-стар от вас и преценявам обстановката по-трезво, отколкото вие…

— Тогава няма какво да приказваме — рече заядливо Краев и сухите му бузи почнаха да аленеят. — Моето гледище е такова, ако обичате да ме изслушате… И не само моето, а нашето…

— Заповядайте. Само, моля ви — по-кратко.

— Няма защо да се боим от жертви! Без жертви, Протасов, революция не се прави! — И възбуденият юноша стегна здраво около шията си шала. — Вие предлагате разни компромиси. Глупости! А защо? Много просто: вие, Протасов, никога няма да рискувате да отидете заради делото… на бесилката. Да, да… Ами… Тъй да се каже… А аз, какво, аз ще отида. Значи, какво? Значи, аз имам право да кажа, че няма защо да се боим от жертви. Аз не се боя, не се боя!… Ето, вземете моя живот! Пъхнете главата ми в примката!… — с пресеклив глас подвикваше той.

— Извинете, Краев, но вашата хлапашка игра на геройство почва да ми омръзва — натърти инженер Протасов. — Вие едва се каните, а аз вече рискувах своя живот.

— Кога?

— Как — кога?! — викна шлосерът Каблуков полуядосано, полуусмихнато. — А кой беше под куршумите, когато пукаха в нашего брата? Щом не знаеш, тогава мълчи.

— Вие, мили Краев, имате право да се разпореждате само със своя, но не и с чуждия живот. Разбрахте ли? Не с живота на работниците…

— Ах, така ли? — И младият човек, като размота с разтреперани ръце краищата на стегнатия шал, с рязко движение ги отметна на гърба си. — Тогава вие, Протасов, не сте революционер, вие, Протасов, сте примиренец, вие сте опортюнист и нищо повече! Да, да, опортюнист… Факт! Стопроцентово меншевиче!

Развълнуваният Протасов засумтя, нацупи се. Работниците мрачно мълчаха. Сега енергично се намеси техникът Матвеев:

— Ти, Краев, се горещиш, нервничиш и не излагаш правилно нашите условия… Ето каква е работата, Андрей Андреич! — каза той и щракна запалката.

Четирима запалиха от едно огънче. Голямата брада на шлосера Иван Каблуков лъщеше с червено-синкава чернота, възпалените му очи бяха внимателни. Пухкайки с лулата, той се залови да подклажда огъня. Окръжаваше ги невярна, тревожна тъмнина. По Угрюм-река трепкаха дремещите шамандури. В небето, там, далече зад тайгата, се стрелкаха, играейки на криеница, бледолики светкавици. На другия бряг немирно гореше огън. До него едва се открояваше група хора. И раздвижвайки мъгливия въздух, на вълни се носеше от огъня каторжна песен:

Тази сграда е държа-а-вна —

Александровски затвор,

господар на тази сгра-а-а-да

е Романов Николай!…

— Чувате ли?! — викна Краев озлобено на Протасов и махна с ръка срещу тази птица-песен. — Чувате ли, Протасов? Ето ви… А кой пее? Простите селяци, дърварите, робите на вашия миличък людоед Громов…

— Краев, стига! Андрей Андреич, значи, слушайте. — И техникът Матвеев затръска увисналите си бузи и се залови да привежда доводи. — И така, планът… Първо — обявяване на стачка, без каквито и да било преговори с Громов. Второ — в навечерието на стачката, през нощта, разоръжаване на казаците и полицията. Трето…

— Глупости — тръсна Протасов. — С голи ръце не може да се пъхаме при казаците…

— Позволете, позволете! В тази работа ще ни помогнат момчетата на Ибрахим. Между тях има наши работници от мините и, казват, един избягал политически. Вече влязохме във връзка с тях. И така, трето предявяваме организирано нашите искания на Громов. Четвърто — мобилизираме работниците за въоръжено въстание…

— Глупости… Опасно е, преждевременно! Против въоръженото въстание по принцип абсолютно не възразявам. Напротив! Казвам само, че е преждевременно. Без контакт с общото движение на работниците нищо няма да излезе, повярвайте. — И Протасов, като черпеше красноречие от повишеното си настроение, подложи на силна критика плана на стачния комитет.

— Аз вероятно ще се разделя с Громов, другари. Ще мина или на Урал, или… И сам не зная къде — каза в заключение той. — Аз мисля, че Громов скоро сам ще се погуби: пиянствува до безсъзнание, затъпява, работата си гледа през пръсти, а поради това и финансите си обърка… Моят съвет към вас, другари, е; гответе сили за революцията. Тя е близка.

Работниците станаха на крака и свалиха шапки.

— Другарю Андрей Андреич — заговориха те наведнъж. — Ние също сме наумили да бягаме оттук. Тия, дето искаме да се махнем, сме над петдесет души. В Русия искаме да идем. Посъветвай ни, Андрей Андреич…

— А вие защо? Заплатите ли ви са малки?

— Не е там работата — отговори широкоплещестият, с рижи мустаци, млад селянин Телегин, бивш войник. — Ето що… Ние тук, разбираш ли, изхождайки от съображения… Каблуков, разправяй! Ти си нещо като старши тук.

Иван Каблуков мърдаше вежди, престъпваше от крак на крак, явно — се стесняваше.

— Я да вървим, братлета, при лодката — рече Протасов, — време е да вървя. Там ще поговорим.

Матвеев и Краев решиха да пренощуват в колибата. Работниците и Протасов се сбогуваха приятелски с тях и се спуснаха към водата. Протасов трябваше да отиде в леярния цех, дето спешно, нощем, се ремонтираше една вагрянка. Заработиха два чифта весла, Протасов седна на кормилото. Лодката бързо се захлъзга през мрака надолу.

— Та каква е работата, Каблуков?

— Ами… Исках по-разбрано да разправя. Ама не ме бива много да говоря. — И смутеният шлосер взе да глади брадата си. — Ето каква е работата, господарю Протасов… Как беше, абе… Андрей Андреич… Ти напред правата каза, че да се стачкува сегинка у нас, то е — глупости да правим, няма никаква опозиция. С икономска стачка, сиреч с кономическа, мигар ще подкопаеш капитала? Няма таквоз нещо! Ей богу, истина… Най-важното нещо — пречат тези заместници, как ги казваха…

— Стачкоизменници — подсказа през тъмнината Протасов.

— А-ха, а-ха! — и шлосерът Каблуков задиша шумно, като разширяваше ноздри. Калайдисаното му от огъня и дима на работилниците грапаво лице се изпоти от непривичното напрежение на мисълта. Но той все пак намери потребните му думи. — Наумили сме си ето как, другарю Андрей Андреич. Тука ние, от малко-малко съзнателните, няма що да правим. Тук, разбираш ли, е дупка. Аз и Ванюха смятаме в Сормово да се наредим, аз имам там шурей стругар-металик. Мишка и Стьопка искат да идат на Урал, те са твърди момчета и в работата, и в разбиранията. Захар Оглоблин — в Путиловския…

— Да, има такъв стремеж, туй е вярно… — размърда широко рамене навъсеният, със скулесто бръснато лице Захар; водата клокочеше и се пенеше от размахването на неговите весла.

— И всеки кой накъдето иска, според желанията му… Миша Телегин, той пък, като бивш войник, гледа в полка да иде на повторна служба… Та и там, значи, пропаганда да пуска.

Протасов с известна тревога присви очи срещу бившия войник.

— Ето как се просветихме ние тук, благодарим! — И шлосерът Каблуков остави веслата и в порив на възторг се удари с юмрук в гърдите. — Ту ти, ту Матвеев Иван Семьонич, ту политическите, благодарим! И поради туй именно нас, съзнателните, ни хрумна една мисъл-понятие ето какво: щом като ще захващаме революция, тогава да я захващаме както се следва. Първо на първо, войниците трябва да се вдигнат и селяните. Така ли е, момчета?

— То се знае, така! Главната работа е във войниците, в армията…

— За работниците не говорим, работникът сам ще се вдигне, щом туй е негово кръвно дело. Вярно ли, момчета? И ето, значи, след някое време въстание с оръжие в ръце, всеобща бъркотия. Селяните ще попритиснат господарите, ще вземат земята, в това време — повсеместна стачка, но не икономна, ами истинска политическа, с червено знаме. Съща буря!… Тогава всичко — стоп! — селянинът наш, войникът наш…

Лицето на Каблуков ту се усмихваше, ту ставаше сериозно; той тръпнеше от прилив на бодри чувства, давеше се с думи.

Вдясно замигаха закачливо и се показаха през влажната мъгла светлините на заводите. Беше тихо. Тук-там в небето висяха звезди. А зад тайгата все още играеха бледолики светкавици.

Лодката под кормилото на Протасов заобиколи червената шамандура и зави рязко към заводските светлини. От цеховете на механичния завод долиташе скърцане, звънтене, бучене. Протасов и работниците се изкачиха по сипея на брега. Шлосерът Каблуков, който освети инженера с джобно фенерче, заговори развълнувано:

— Сега позволи, другарю Андрей Андреич, да те попитаме направо, ще прощаваш… На нас ни е много антиресно, даже сме завързали спор заради тебе… Стане, да речем, въстание, революция, буря — време огнено… А ти какво ще правиш?… Ти с нас ли ще бъдеш или как?

Сърцето на Протасов се сви, кръвта нахлу в главата му, краищата на устните му увиснаха. Той погледна Иван Каблуков в лицето и с разтреперан глас запита:

— А ти как мислиш, Иван?

Каблуков заби поглед в земята, бавеше се.

Протасов си отиде. Каблуков сумтеше, мърмореше на себе си:

— Май си е истина, господарят трябва да си е от меншевиките… Току-виж, в случай на нещо ще се изплаши от голямото дело.

11

Веднъж Прохор Петрович, вътрешно разтревожен, легна следобед да спи, но не му се спеше. „Трябва да отида при попа, попът е мъдър“ — мислеше той.

… И ето го при свещеника. Отец Александър пиеше чай с малиново сладко. На облегалото на креслото — жълтоок бухал, а на масата — две бронзови статуи на усмихващ се Буда.

Свещеникът, като призрак, стана да посрещне госта и мълчаливо посочи с ръка креслото. Прохор седна, хвърли бялата си фуражка на пода, до краката си. Седна и отец Александър.

— Александър Кузмич!… Аз откровено… Напоследък знаете, аз…

— Какво?

— Душата ми напоследък някак си взе да помрачнява. Загнива, разбирате ли. — Прохор седеше, отпуснал глава на гърди. — А вие, аз знам, сте мъдрец. Вие знаете да правите магии…

Лицето на свещеника стана сериозно, той надяна златния кръст на шията си, поглади мустаци, почна бързо да говори за нещо. Но Прохор не можеше да долови смисъла на неговите думи, гласът на свещеника прелиташе над него, както вятър над изсечена горичка, без да засяга съзнанието му. Прохор мислеше за най-важното.

— Всъщност в мен зло няма — размишляваше той и подгъна левия си крак под креслото. — Но обстоятелствата се стичат така, че злото налита на мен и ето че ме е заобиколило вече от всички страни. И почва да ми се струва, че злото — това съм аз. Как да се защитя от злото? — Прохор вдигна от пода фуражката и я нахлупи на главата на Буда. Бухалът сърдито изтрака с човката срещу Прохор и каза нещо неразбрано.

— Тоест, вие търсите оправдание на злото? Така ли, Прохор Петрович?

— Нямам опорна точка, нямам опорна точка — мърмореше печално Прохор. — Когато се опитвам да се опра на хората, те се прегъват и чупят като тръстика, раняват ме до кръв. Много ми е тежко…

Отец Александър опря брада в гърди и леко се усмихна.

— Аз се радвам, че вашата душа почна да се обажда — рече той. — Пожелавам ви, като се огледате назад, да си кажете: друг ще стана…

— А какъв?

— Нека съвестта ви подскаже…

— Ха, съвестта!… — изтърси нахално Прохор. — Какво е това съвест? Какво е това добро, зло? Такова нещо не съществува! Измислица…

— Какво, какво? Злото е измислица? Не, Прохор Петрович, недейте умува, моля ви се. Вие цял сте потънал в злото, да, да.

Пред иконите горяха три кандила: жълто, синьо и червено. В здрача те създаваха успокояващо настроение. Но като вдигна поглед към свещеника, Прохор трепна: очите на отец Александър го пронизваха със своя блясък изпод надвесените вежди, те се сториха на Прохор като очите на онзи лама, който Прохор беше видял едно време в Монголия.

— Александър Кузмич, вие ли сте?

— Струва ми се, че съм аз. И слушайте за моята среща в Улансутай с един лама-бодхисатва.

По лицето на Прохор пробягваше сянка на душевна тревога. Той премести фуражката от Буда върху креслото. Искаше да стане и да си отиде. Отец Александър, отметнал тялото си назад, проплува над пода като призрак, поправи кандилата. Вместо икони в иконостаса — две статуи на Буда и бухал.

— И така, за срещата с ламата — разсичайки здрача с мършавата си с черен подрасник фигура, заговори отец Александър или някой друг. — Попитах го: „Защо мнозина от вашите свети лами водят разгулен живот, дори се заразяват от сифилис?“ Ламата ми отговори: „Да допуснем, каза той, че светият лама се е напил…“ Слушате ли, Прохор Петрович?

— Слушам, слушам — отговори той с измъчен глас: изведнъж му се прииска да изпие една чаена чаша водка.

— Светият лама се е напил и… и е убил някого, убил е, да речем, някакъв злодей. Разбирате ли? Убил го е…

— Разбирам… Ламата е убил една жена.

— Аз не казах жена! — викна някакъв непознат на Прохор глас. — Защо жена? Аз казах: изобщо — убил е. Прохор Петрович, какво значи това? Какво отношение има тук жената?

Очите на Прохор се изплашиха, почнаха да се въртят от фуражката към изходната врата, от грейналите кандила към черния като призрак подрасник. Черният подрасник, препасан с широк, извезан с разноцветни вълнени конци пояс, се бе врязал в полумрака и бе застинал на едно място.

— Терзае ме мисълта за Анфиса — плахо почна да мърмори Прохор. — И за Синилга… Впрочем не. Впрочем още за една жена. Впрочем… да, да. Тя се казва Нина… Но вие я знаете, отче!

Ала вместо отец Александър стоеше полупознатият монголски лама. На рамото му — бухал.

— Според древния будизъм, ако искате да знаете — започна кривогледият монголец, — светият лама е цял в съзерцание, той е пасивен в живота. Според обновения будизъм: ламата-бодхисатва, напротив, е активен. Той е роден за спасение на грешниците и каквото и престъпление да извърши, то не може да очерни бодисатвата, той е над всякакъв грях. Той може да убие злодея от човеколюбиви подбуди. Първо… Вие слушате ли, гостенино?

— Слушам — въздъхна Прохор.

— Първо, като убива злодея, бодисатвата с това го избавя от по-нататъшно, минаващо през него, зло в света. Второ, бодхисатва взема върху себе си всички грехове на злодея. Трето, той изпраща убития от него злодей право в рая, като претърпял насилствена смърт. Следователно, като убие човек, ламата проявява с това акт на велико човеколюбие.

— Ами че това… Ами че това за мен е много успокоително — пошепна в мрачното пространство Прохор. — Да убиеш една жена от човеколюбие… Прекрасно, прекрасно… Убих една, ще убия и другата. И всичко това от човеколюбие, нали така?

„Така-така, така-така“ — люшкаше се махалото на елисаветинския часовник; зад камината скимтеше вързаният вълк, до вратата се приближи на пръсти камериерката Настя.

Прохор трепна, тежко се събуди, размърда вежди. Няма никого. „Трябва да отида при попа, попът е мъдър“ — помисли той.

Целият вътрешен живот на Прохор Петрович сега се разпадна рязко на бял и черен. През черния период той пиеше до затъпяване, умът му се размътваше, замъгленото съзнание го хвърляше в света на халюцинациите. Когато пък настъпваше белият период, мозъкът се проясняваше, волята укрепваше, Прохор трескаво се залавяше за работа, работеше упорито като машина и наваксваше по нещо от онова, което беше изгубил в миналото. Понякога черният и белият период се сливаха. Получаваше се нещо сиво, психически болно, с гениални проблясъци на мисълта, но и с чести потъвания на съзнанието в най-гъст мрак.

И все пак, като съществуваше ту в черния, ту в белия период, Прохор Петрович напук на всичко и за учудване на всички, продължаваше да разгръща работата все по-нашироко и по-нашироко.

Пуснат беше в действие новият циментов завод. Пристигналите наскоро минни инженери бързо организираха добив на каменни въглища от надземни пластове. Току-що добити въглища в огромни количества заплуваха на салове по Угрюм-река, проточиха се на коли, на току-що пристигналите камиони към наполовина завършените железопътни клонове. Прохор се надяваше да свърже своите предприятия чрез стоманени пътища с главната магистрала до началото на зимата. Работата спореше. Работниците — сега те бяха станали шест хиляди — не клинчеха от работа, далече беше и мисълта да работят „през куп за грош“: заплашваше ги уволнение, намаляване на заплатата, глоби, новите маси от пристигащи още утре ще дойдат на тяхно място.

Прохор можеше да ликува. Но това, че някои стари работници се прехвърляха при Нина, като отстъпваха място на неопитни — „росийски“ новаци, ядосваше Прохор. Мисълта, че в неговото самодържавно царство се появи като екзема на лицето някакво нищожно женско кралство, със съвършено други, по-добри условия на труда, отколкото при него — тази мисъл се забиваше в Прохор като копие в мечка.

Не, подобно коварство той повече не може да търпи! Той за последен път ще поговори на тази тема с малоумната кралица-узурпаторка.

Един празничен следобед Нина нещо чоплеше в градината си. Настъпваше есента, но денят беше топъл. Здрачаваше се вече. Верочка търкаляше по алейките едно голямо колело. По петите й вървяха боната и гувернантката от Берлин, пълна русокоса девойка. Верочка изтича при Нина:

— Мамичко! А защо кокошката ходи босичка, пък аз с пантофки? Ще се събуя.

Приближи се с бели памучни ръкавици старият лакей.

— Господарке, господарят ви моли да отидете при него.

Нина знаеше, че мъжът й не я кани за приятни разговори. Затова тя влезе в кабинета на Прохор с Верочка: мислеше, че само със своя невинен вид дъщерята може да смири гнева на бащата. Срещу влезлите изтича, като махаше опашка, радостен вълкът. Проход седеше на масата мрачен, по халат, с лула в устата.

— Седни, фабрикантке — процеди той през зъби.

— Татенце, миличък татенце!… — заситни към него Верочка. — Аз те обичам… Аз те обичам повече, отколкото вълчолупсенчо.

Прохор я взе на ръце, целуна я по слепоочието, сложи отпреде й цветни моливи и хартия.

— Ще рисувам човека с мустаци… Който е страшен. А после къщичка, от която излиза дим.

— Нина…

— Да, Прохор, слушам!

Настъпи напрегнато мълчание. Въздухът се сгъстяваше в буреносни облаци. Верочка започна да рисува.

— Ти християнка ли си, Нина?

— Да, християнка. Та ти знаеш, Прохор.

Облаците продължаваха да ги обвиват със своето страшно мълчание. Верочка рисуваше.

— Щом си християнка, тогава защо с такава упоритост ме тикаш в някаква пропаст, в злото?

— Не. Ти не разбираш правилно моята дейност, Прохор. Тя цялата е насочена към това, да те спаси от злото — каза тихо Нина, като разглеждаше изцапаните си с пръст длани. — Чрез практически комбинации аз искам да създам около твоята дейност такова обкръжение, което би те накарало, въпреки твоето желание, да станеш съвсем друг по отношение на работниците, отколкото си сега.

— Ти каза, че въпреки моето желание ме дърпаш далече от злото. Така ли? Така. Значи, ти прилагаш насилие. Но нали Христос е казал: не се противете на злото с насилие. Замисляла ли си се върху това?

Нина наведе глава и замига често от смущение. Тя не е готова да отговори на такъв въпрос. Как така? Още днес тя ще поговори на тази тема с отец Александър.

— Аз желая на тебе доброто, а на себе си покой — каза Нина, като се изчерви смутена.

Прохор повъртя около пръста си кичур коса и сключи вежди над носа си:

— Желаеш ми доброто?

— Да, доброто.

— Хм… Тогава знай! — И Прохор удари с длан по масата.

От вика моливът на Верочка изпращя, тя вдигна към баща си големите си очи и се свлече от коленете му. Прохор се хвана за слепоочията, затвори очи: в ушите му нещо грачеше, в гърдите му клокочеше, пред склопените му клепачи плаваха опашчици.

— Ти, мили Прохор, си болен… Не, това е ужасно — кротко, с вътрешно отчаяние в гласа рече Нина, като притисна до себе си дотичалата Верочка. — Легни, почини си… Ще поговорим после.

— Не! — изблещи се той срещу жена си с бялото на очите. Ръцете му трепереха, езикът му подскачаше.

Ветрец поклащаше пердетата на отворения прозорец, през кабинета прелитна перушинка, рояче есенни мухи бръмчеше и се въртеше около кристалния полилей; през непритворената врата провря глава едрочелият рижав котарак.

— Мили Прохор, ти трябва да оставиш всичко и да си починеш — да заминеш някъде, да се полекуваш, да вземеш отпуск от самия себе си. Аз зная, ти си много, много болен. На мен ми е много мъчно да гледам това, просто непоносимо… Повярвай ми — Нина заплака тихо, стана и се запъти към него. — Мили, умолявам те, остави всякаква работа…

— Не!!! — с двата си юмрука наведнъж тресна по масата Прохор. — Стой! Впрочем, седни… Впрочем… както желаеш.

Нина се спря. Прохор се обърна към нея в креслото, затръска чорлавата си глава и беззвучно се засмя.

— Зная, зная, фабрикантке, защо искаш да ме изгониш оттук, зная. Вие искате да вземете с Протасов във ваши ръце всичките ми работи и да ме оставите просяк. (Нина плесна ръце.) Чакай, чакай, не ме прекъсвай! — Той почна да говори бързо, отсечено, като все повече повишаваше гласа си до вик. — Аз пия, смъркам кокаин, впръсквам си морфин — само заради теб, заради твоите измислици, заради твоя християнски женски нрав, фабрикантке.

— Лъжеш! — викна Нина и съкрушена, раздирана от омраза и любов към мъжа си, седна срещу него в креслото.

„Лъжеш, лъжеш, лъжеш, лъжеш“ — задърдори един глас в дясното ухо на Прохор. „Лъжеш, лъжеш, лъжеш…“ Прохор пъхна пръст в ухото, разтърси с ожесточение пръста там. Гласът млъкна.

— Аз с голяма мъка докарвам отдалече работници, плащам им пари за път, обучавам ги — те бягат при теб. Отново намирам работници — те пак при теб. Най-после и клепоухият Кук си отиде. Докога ще трае това? Жесток враг не би могъл да постъпва така, както постъпваш ти! (Нина през цялото време се опитваше да възразява, но той не й позволяваше.) Да, да, жесток враг! А ти със своя женски ум си заслепена от дребни дела и не искаш да разбереш моите големи дела. Да, големи дела.

— Какви са те?

— Аз… — Прохор начумери вежди, стана, тури ръце на кръста си и закрачи из широкия кабинет, като поглеждаше накриво притихналата до майка си Верочка. Полуотворило уста, детето следеше баща си със сърдит поглед. — Аз ще развия тук промишленост, каквато няма в Русия. Моето селище ще се превърне в град с милион жители. Името ми ще гърми! Разбираш ли? Ще гърми по целия свят…

Нина го слушаше и замираше от вълнение.

— Може би приживе ще ти поставят паметник? — опита се да се усмихне тя.

— Да! Аз сам ще си издигна паметник в центъра на такава феерична градина, каквато не е могъл да си представи и Людовик Шестнадесети. Аз ще построя в този град университети, спиртни заводи, инженерни училища, търговски улици, пасажи, театри и всичко ще бъде мое. Да, да, мое, мое! А не твое! — Последните фрази той извика с особено сладострастие.

— И в името на каква идея възнамеряваш да направиш всичко това?

— В името на самия мен — гордо отметна глава Прохор. — В името на своята слава! — Той изхвърли нагоре двете си ръце и ги размаха като крила. Лицето му беше страшно и величествено.

Верочка изкриви уста, заплака.

Нина я взе на ръце.

— Мамичко, кажи му да не вика!

— Значи, разбра ли сега, фабрикантке, каква е моята идея? Според теб — това е идея на сатаната, на антихрист, на христопродавец? Глупости! Това е моя идея. С нея съм се родил, с нея и ще умра.

Прохор погледна Нина с ядно раздразнение, като на преградила пътя му скала, и отново закрачи, като размахваше полите на халата си. Нина го гледаше с нескривана боязън, с жалост: „Господи, нима страда от мания за величие?“

— И ти говоря за последен път! Предупреждавам те, фабрикантке. Ето моето предложение. Слушай. За последен път слушай! — И кой знае защо, Прохор запретна ръкава на халата си и внушително се закани на Нина с пръст.

Нина стана, чувствувайки, че ей-сега от облаците ще тресне мълния. Забил крака в пода на пет крачки от Нина, Прохор стоеше като призрак на Херкулес и пресипнало говореше през стиснати зъби:

— Слушай… И — за изпълнение. Заповедта ми. Колкото може по-скоро закривай своите работи или ми ги предай. И своя милион ми предай. Чуваш ли?… Милиона!… Не мога да гледам как прахосваш спечелените от баща ти и дядо ти капитали. А на мен страшно много ми трябват пари… Нямам пари, нямам с какво да платя на работниците. Или искаш да фалирам? Дявол да го вземе!… И най-многото, което мога да ти позволя, е да построиш женски манастир и да станеш в него игуменка. Глупачки много. С това ще угодиш и на бога, и на мен. И така — заповядвам ти, моля, умолявам… — Прохор изкриви уста и с отчаян израз на лицето се хвърли на колене пред потресената Нина. — Умолявам те, направи ме свободен, прекрати своите глупави хрумвания! Дай ми да осъще…

— Прохор — отстъпи на крачка от него Нина. — Ако тръгнеш по пътя на истинския строител на живота, а не на алчния тиранин на трудещите се, аз цялата ще бъда твоя, с цялата си душа, с всичките си капитали.

— Нина Яковлевна! Нина Яковлевна! — скочи Прохор като глиган и като ястреб впи нокти в полите на халата си.

— А в противен случай, Прохор, аз съм твой враг. Ще работя така, както и сега работя! — повиши глас Нина.

Силейки се напразно да усмири избухналия си гняв, Прохор заскърца със зъби:

— Марш оттук!…

— Глупак, глупак!… — крещеше пискливо и цяла трепереше Верочка, като плачеше, пускаше мехури и тупаше с краче. — Ти си страшен. Глупак!…

Загубил и последното си самообладание, Прохор сграбчи обидената Нина за раменете, обърна я с лице към вратата и почна да я изтласква от кабинета. — Вън! Вън! Змия! Протасова отрепка!… Дай ми милиона!

Изведнъж вълкът с ръмжащ лай на три скока се хвърли върху Прохор и с едно дръпване скъса халата на гърба му. Прохор го ритна с крак, затръшна вратата след жена си, откачи камшика от куката.

— Ела тука!

Като святкаше с освирепели очи, вълкът дебнеше момент, за да се хвърли върху господаря си. Но изведнъж се изплаши от човешките очи, покорно легна по корем, сви се. Прохор надяна на шията му бодливия оглавник, повлече го към стената, където е завинтена халка за веригата, провря оглавника в халката, притегли главата на вълка близо до стената и като влагаше ярост в ударите, немилостиво почна да го шиба. От кожата на животното на фъндъци летеше козина. Животното ръмжеше, виеше, хъркаше, мяташе се, напика се, после почна да се задушава от оглавника. Ето че желязната халка се разтвори, животното веднага се отскубна от човека-„приятел“ и като оставяше дири от кръв по белия килим, хукна презглава навън.

Мокър от пот, Прохор отпусна в безсилие глава върху масата. Всичко бучеше вътре. Късаше се сърцето. Ръцете трепереха.

В разгорещената му глава лудуваха нелепици и кошмарчета. „Трябва да я убия, да я убия, да я убия“ — бръмчеше под черепа му глас. Отначало под черепа, после по-силно — в ушите. Не достигаше въздух, не му се искаше да диша, не му се искаше да живее.

И отново миналото стана настояще, настоящето се отдръпна назад. Кошмарчетата не мируваха. Сънят не идваше.

В три часа през нощта взе хартия и дълго седя над нея в помрачено безмълвие. След това, като си спомни старците, като си спомни чудния сън за ламата-бодхисатва, прекръсти се, натопи перото, постави месеца, деня и годината и написа:

„Постъпвам с пълно съзнание. Да бъда погребан като православен. Моят ковчег и ковчегът на жена ми един до друг. Ковчегът на Верочка отгоре.

Прохор Громов“

— Да, да — изграка той като гарван. — Какво, не съм аз виновен, не съм аз виновен. Такъв искат да ме направят.

Той сложи бележката в един плик, залепи го и го запечата с червен восък, с пръстен.

12

На другия ден, съсипан физически, разнебитен душевно, Прохор се събуди късно. Без да се измие (той рядко се миеше сега), пи водка, изяде парче хляб със сол и плахо повдигна поглед към портрета в позлатената рамка. Но вместо жена му на портрета беше Анфиса. Тя му се усмихваше мило, кимаше му, искаше да му каже нещо. Прохор потърка очи, на портрета беше Нина…

— Хм — изтърси той, направи гримаса, махна с ръка.

Мислено, отстрана, Прохор Петрович почна горчиво да се присмива на себе си, че ето на̀, той, такъв грамаден и брадат, вярва в някакви си дяволии. Той би се радвал да не вярва в тях, ала ясно виждаше, че тази безсмислица така ловко го е оплела от всички страни, така изкусно е объркала цялата логика на неговите съждения, че почна да се чувствува затънал до уши в блатото на личното безсилие.

„Доста интересно е да се наблюдава как умният си загубва ума — като все така се усмихваше вътрешно, мислеше той с голяма тъга в сърцето. — Не, да има да вземаш. Няма да се побъркам, напук няма да се побъркам. Глупак, пияница. Аз наистина трябва да си почина“.

Пи чай, написа писмо на Протасов, поръча наемна тройка (своите коне жалеше) и без да се сбогува с домашните си, потегли на път.

Тръгна за село Медведево, за да се помири с баща си. Мисълта за помирение израсна пред Прохор рязко, отчетливо. Прохор я прие, без да се съпротивява. Трябваше да посети още гроба на майка си и горчиво да поплаче на гроба на обичаната Анфиса. „Анфиса, Анфиса, защо съдбата те откъсна от моето сърце?“

Тройката се носеше с бърз тръс. Пътят минаваше от хълм на хълм, през тайгата, през полята, по брега на реката. Прохор затвори очи, люшкаше се и бленуваше. „Дявол да го вземе, колко се усложнява всичко. Колко трудно почна да се живее. Как се объркаха всичките ми работи…“ — мислеше той, без да отваря очи.

Като се оглеждаше мислено в недалечното минало, той се виждаше като човек, който се мъчеше да се изкачи на планина по движеща се надолу стълба. Човекът — все по-високо, а стълбата под него — все по-ниско. Човекът си въобразяваше, че още малко и ще се изкачи, ала върхът на планината се издигаше все повече и повече. „Да, всичко е така, всичко е правилно. Аз приличам именно на такъв човек“. И под приспивните звуци на звънчето Прохор започваше да търси корена на своите несполуки. Впрочем той знаеше много добре откъде идват тези несполуки, но му се искаше още веднъж да надникне в нахалната мутра на своя враг. Тогава пътят на обърканите му догадки отново и отново го водеше към Нина, Протасов, Приперентиев, баща му. Обаче в желанието си да оправдае баща си и Нина, той се опита да търси с възпаленото си въображение причината за злините не в земнородни същества, а в своята проклета съдба.

— Та аз открито, пред всички провъзгласих тогава на пиршеството, че съм сатана, дявол! — извика той така силно, че джунестият момък, коларят Савоска, го изгледа и от страх почна да мърда вежди.

— Какво, не ме ли позна?

— Тъй си е, не те познах — измънка Савоска, като се взираше в косматото подскачащо лице на Прохор.

— Ти си мислиш, че возиш господаря, а аз съм дяволът.

— Я не ме занасяй. Ти си Прохор Петрович, ето кой си.

За да сплаши глупавичкия момък, Прохор искаше да завие с див глас и да прихне в налудничав смях, но размисли. Извади походния несесер и изпи голяма чаша водка. Като се гушеше от страх и поглеждаше през рамо пътника, Савоска заговори:

— А какво, Прохор Петрович, вярно ли е, не е ли — хората те смятат за магьосник? Ужким си се знаел с дявола?

— Вярно, зная се — рече Прохор. Водката се просмука в кръвта. Мъката почна да спада. Прохор заръмжа леко и зави като вълк. — А моят вълк, право ти казвам, е горски таласъм, той говори като човек. Искаш ли и твоите коне да заговорят човешки?

— Я остави, остави, не ми мъти главата. Какво, да не съм малък? На други ги разправяй тия. И недей да ръмжиш, бъди така добър — загъгна с треперещ глас, като се ободряваше, Савоска. — Я по-добре кажи да не се случи да замръкнем в тайгата. Виж каква здрачина, скоро ще падне нощта.

— След пет версти е Троегубинската мелница. Мигар си забравил? Там ще пренощуваме — отвърна Прохор и като провери зарядите в пушката и щуцера, огледа се наоколо.

Вредом тъмна, мрачна тайга. В небето грейна първата бледна звездица.

Протасов се ядосваше на оставеното от господаря писмо.

„Любезни ми Андрей Андреич — четеше той. — Заминавам за една-две седмици. Не се чувствувам добре. Трябва да се проветря, да поизтрезнея. Последните събития, като се почне от пожара в тайгата, ме извадиха от равновесие. Търся опорна точка и не мога да намеря. Поверявам цялата работа на вас, на ваша лична отговорност. До скоро виждане.

Прохор Громов“

Протасов се приготви да се премести на Урал и ето пак отлагане. Като посещаваше всеки ден кантората, той установи, че служещият Шапошников отсъствува вече пети ден. Един от работещите в кантората каза на Протасов, че Шапошников навярно пиянствува, че от него винаги намирисва на ракийца и изобщо той е някак си чудноват.

Една късна вечер, когато наоколо се стъмни, Протасов се отби в къщурката на Шапошников. Къщурката принадлежеше на глухонямата самотница Мавра. Гореше под тавана мъничка като мише око газена лампа. На купчина слама в един ъгъл спеше проснат, с вирната нагоре брада, късокракият бос Шапошников. Миришеше на водка. Сума празни бутилки до печката. На стената, украсен с борови клони, портрет на Анфиса.

— Шапошников!

Той кихна и седна, като изпружи подпухнали крака.

— Ах, вие ли сте? Извинете… А това съм аз. Само, м-м-моля… б-без нравоучения… Зная, че съм виновен. Много съм виновен. Впрочем… — Той се озърна, прекара ръка по голото си теме и горчиво се усмихна. — Да, сън. Ах, вие ли сте? Протасов? А пък аз мислех, че… Вземете стол. — Шапошников стана, отметна ръце на тила си и като изтича на пръсти, протегна се сладко, след това кривоусто, страхотно се прозина — брадището му се качи на лявото рамо, — седна до масата, запали лулата. Ризата му разкопчана, излязла от гащите.

— Слушайте, другарю Шапошников… Как не ви е срам да се търкаляте на сламата, да безделничите? Всички ваши другари вършат голяма работа, на народа служат… А вие…

— Миличък… с-с-скука, т-т-тъга, униние. Чудя се как още не сте се п-п-пропили в тази дупка. Не, трябва да се бяга. — Той опули очи и викна: — Да! Знаете ли? Страшчалов избяга… Прокурорът. Помните ли го? Получих бележка от него. На безопасно място съм, казва. С приятели, казва. Сетне, казва, ще избягам в Америка. Пари имам, казва. Да, да. Той, дяволът, е силен, мъжествен. А аз… аз… съм ч-ч-чучело. Миличък! Когато умра, натъпчете ме с кълчища. И ме сложете в кабинета на Прохор Петрович. Нека се мъчи, нека и той, мръсникът, си загуби ума… То и аз… такова… май втасах.

Протасов го гледаше със съжаление с широко отворени очи.

— Ще легна, не мога да седя — удари той главата си в стената и се търкулна в своето леговище. — Седнете на пода, Протасов, миличък… Как бих… как бих… желал… Да си върна младостта.

— Стига, какви дивотии дрънкате!…

— Не, не — засмя се Шапошников със скърцащ смях и като катеричка с опашка закри с брада подпухналото си от пиянство лице. — Само да можех да срещна Анфиса…

Влезе глухонямата баба Мавра, хазайката на Шапошников, тури на масата гърне с мляко, поклони се нисичко на Протасов, измуча нещо, размаха ръце.

Прохор спеше. Сънуваше галиматия: Синилга се въртеше пред него цялата в червено, вдовицата тунгуска излизаше от вира и гола сядаше с плач на белия камък. Сетне всичко изчезваше и отново: пуста вечер, гробища, литна от брезата гарван, пълзяха мъгли, отец Ипат прекади Анфисиния гроб и се изгуби в дима. Дрънчаха звънчета.

Изведнъж викове:

— Стой!

От силния изстрел Прохор отвори очи, събуди се.

— Какво е това? Какво?

Тройката се натъкна на преграда от повалени от разбойниците напреко на пътя дървета. Тъмнина.

— Коларю! Какво има?

Смях — и Прохор е вързан…

Разбойниците, около тридесет-четиридесет души, седяха край два огъня в глуха, обрасла с гъста елова гора долчина. Наоколо мрак. Небето не се вижда. Някъде отгоре, от мрака, се чуваха викове на авлига, ридания на сови, подсвирквания и изсвирвания. Това бяха патрулите, които се обаждаха по гребените на долчината. Някои спяха, други кърпеха дрехите си или играеха на карти. Край близкия до Прохор огън петима мъжаги пляскаха с ръце и пееха полугласно весела песен:

Вдън горите, вдън горите

разбойници се крият!

Вдън горите, вдън горите

мен дебнат да убият.

Не отивам там,

нека умра дома сам!

Прохор не чуваше тази буйна песен. Жизненият строй в него се помрачи, отслабна. И жизненият тон на възприятията стана мътен, незвучен, завоалиран. Той седеше на един пън като в театър пред сцена. С раздробено, вървящо по много пътища внимание чакаше какво ще стане по-нататък, небрежно се готвеше да догледа докрай съня. А в същото време мислеше разпокъсано за нещо второ, трето, пето. Ето защо Прохор ни най-малко не се изплаши от препускащия с кон Ибрахим разбойника. Но при светлината на огньовете успя да го разгледа като актьор на сцената. И веднага го позна: „Да, той е, той е…“

През дългия период на раздяла с Прохор черкезинът малко се беше променил. Същата изправена, плещеста фигура, същият гърбав нос, хлътнали бузи, прошарена брада. На главата чалма от червена басма. Облечен е с обикновено сиво сако, препасано с ремък от сурова кожа, а на ремъка — два кинжала. Черкезинът е на шестдесет и четири години, ала той принадлежи към онези хора, на които е писано да скитат по света поне сто и двадесет години.

В Прохор имаше две същности — разумна и умна, в Прохор имаше две чувства. Едната същност бодърствуваше, другата — възприемаше живота като съновидение.

— Здравей, Прошка! Здравей, кунак! — И черкезинът скочи от коня.

Като се вслушваше със сънливо ухо, както дете към любима приказка на майка си, към близкия, прозвучал от дълбините на далечната младост глас на черкезина, Прохор викна сприхаво:

— Развържи ми ръцете, дяволски сине! Забрави ли кой съм аз?!

Черкезинът смигна на хората си — двама брадати мъже, единият с белег на окото и другият кривоуст, бързо освободиха Прохор. Озъртайки се тъпо, Прохор извади стъкълце с кокаин и зареди с големи дози и двете си ноздри.

— Мен не ме е страх от теб. Плюя аз на тебе. Ще бъдеш голям глупак, ако ме убиеш. Пари със себе си не нося. И никаква полза няма да имаш.

Ибрахим стоеше до огъня с ръце на хълбоците, взираше се втренчено в лицето на Прохор и зловещо мълчеше. Прохор седна на едно повалено дърво по-далече в сянка.

— Аз имам в кабриолета походен телефон. След половин час тук ще дойдат двеста казаци.

— Твой казак, твой справник — лош магарета… Ха-ха!… Глупости само — извикваше гърлесто черкезинът, като тръскаше глава и подръпваше рамене. — Много евтин цениш мой глава… Ха-ха!… Иляда рубли… Тури повече, кунак…

— Пусни ме с добро, ще получиш десет хиляди. Ела да служиш при мен. Ще те взема с цялата твоя шайка. Ще охраняваш предприятията.

— Да служа? Цх… При тебе?!

— Да. При мен. Ще те направя началник…

— Ти? Мене? Гад… Хлапак…

Устата на черкезина се разтегна в голозъба гримаса, очите отмъстително се ожесточиха.

— Ако аз съм убивец на Анфис, от мен да мине — върви по дяволи! Твои пара мен не тряба. Живей! Ако твоя си убил Анфис, аз тебе разкъса на две части, все едно как вълк офца. Цх…

Прохор силно се изчерви, идеше му да се вкопче в хрущялестото гърло на черкезина, но… в отпуснатото му съзнание се мярна: „Та това е сън“.

Той замига жално с очи, както през детинството си, и със смекчен глас заговори бързо, като че бълнуваше:

— Ти няма да ми сториш зло, Ибрахим. Спомняш ли си, Ибрахим, как плавахме с теб по Угрюм-река? Тогава ти ме обичаше, Ибрахим. И аз те обичах тогава. Ти ми беше близък по онова време. Не обичах никого така силно, както обичах теб.

Прохор въздъхна дълбоко. Широко отворените очи на Ибрахим се стоплиха. Изглеждаше, като че още един миг — и черкезинът ще се хвърли на гърдите на обичания някога джигит Прошка, ще му прости всичко.

Но ето че гласът на Прохор зазвуча предизвикателно — и всичко в лицето на черкезина изстина.

— Да, вярно, аз те обичах теб, магарето, повече от всичко на света. И до края на живота си бих те обичал, но ти, каторжнико, уби Анфиса… Ти, ти, никой друг! Аз знаех това и го казах в съда… Защо, сатана, ти я уби?

— Аз? Анфис?! Глупости само… Ха-ха!… Чуваш ли, момчета?!

„Ха-ха! Ха-ха!“ — забучаха огньовете, и тайгата, и мракът.

— Да, ти.

— Аз?… Чуваш ли, кунаци?! Ха-ха!

„Ха-ха! Ха-ха!“ — пак забучаха огньовете тайгата и мракът. Лицето на Ибрахим стана алено като чалмата, а алената чалма стана черна. От очите на черкезина плиснаха снопове ярки искри, в ръката му блесна кинжал:

— Цх!

И черкезинът, озъбил яростно бели зъбища, пристъпи към Прохор.

„Смърт — помисли Прохор, — трябва по-скоро да бягам, да избягам, да се скрия, да се кача на някое дърво.“ Без да откъсва поглед от изкривеното лице на черкезина, Прохор обаче не можеше да помръдне нито ръка, нито крак: някой задиша пресипнало до лявата му буза. Прохор с мъка изви глава и — лице срещу лице с врага. — Ти! — Прохор се отдръпна от косматото лице като от змия и студ скова гърба му. Той моментално се почувствува като крадец, хванат на местопрестъплението…

Прокурорът Страшчалов заби пръст в гърдите му и — тайгата проехтя:

— Ти уби Анфиса!

И отново — пробуча силно тайгата и дим изригна на кълба, и пламък изригна. А нейде се чува стон, проточен, жален.

„Сън — помисли си Прохор, цял разтреперан. — Трябва по-скоро да се събудя.“

Но то не бе сън, то беше жестока действителност.

… Съдът се състоя набързо. Подсъдимите и прокурорът са същите: търговският син Прохор Петрович Громов, заточеникът Ибрахим-Оглу и бившият колежки съветник юристът Страшчалов. Съдебни заседатели — тридесет разбойници. Съдебна зала — долчина в тайгата през черна нощ.

Прохор конвулсивно отваряше уста, за да повика лакея, дърпаше се за носа, щипеше се по крака, за да се събуди. Ала това беше действителност, а не сън. Ето го и Савоска — коларя, проклет свидетел, стърчи тук като кукумявка. Тържествуващият Савоска наистина седеше до огъня заедно с разбойниците, слушаше какво бръщолеви Прохор, пушеше лулата си и заедно с всички се смееше.

„Кожата ще одера на тоя мръсник — помисли си яростно за него Прохор Петрович. — Ще го убия, мръсника.“

Прокурорът Страшчалов — единият му крачол се е набрал над кончова, в брадата му има борови игли, боклук, зелените му, малко кривогледи, изпъкнали очи горят като на безумец, дълга невчесана коса като прошарена грива на лъв, — прокурорът Страшчалов, изправен в целия си ръст, разтърсваше пред Прохор пестници, сечеше въздуха с длан, говореше, викаше, тропаше с крака. Или бавно тъпчеше напред-назад, разказваше страхотна история.

Разбойниците слушаха прокурора със зяпнали уста. Ибрахим и Прохор Петрович също поглъщаха всяка негова дума с възбудено упоение. Пред черкезина и Прохор прелитаха като мъгливи сънища миналите, прекарани заедно години. Всички ония, които бяха около тях преди петнадесет години, сега изплаваха в ярките думи на прокурора от хаоса на времето, възкръсваха като живи от своя тлен. Анфиса, Пьотр Данилич, приставът, Нина, Ибрахим — ето те са тук, стълпили са се около огньовете и сякаш свързани с пъпна връв с прокурора, вслушват се в боботенето на неговия глас.

13

— Струва ми се, че изложих доста подробно същността на това кърваво дело. Сега аз, прокурорът Страшчалов, питам: вие ли преди петнадесет години убихте Анфиса?

Забил поглед в земята, Прохор напрегнато мълчеше. В неговата унизена душа назряваше взрив от негодуваща омраза към прокурора. Седналият по турски до огъня Ибрахим-Оглу настръхна от любопитно внимание като стар дог пред тлъста мръвка.

— Чакам отговор, подсъдими. Тук е неподкупен съд…

— Стига фокуси, палячо! — викна Прохор и гневно стана. Той погледна прокурора с надменно презрение като последно нищожество. Потиснатият му разум, шибнат от гореща вълна кръв, пламна ярко. Мисълта, като топка от стена, отскочи в миналото. Той заговори бързо, задъхано, като ту се препъваше на думите като на буци пръст, ту тромаво обръщаше език като парализирани крака с тежки галоши. Гласът му звучеше заканително или изведнъж падаше, ставаше отпуснат, сълзлив. — Аз зная, прокуроре, защо си ти тук с тези обесници. Зная, зная. За да се насладиш на моята смърт? Бий, убивай! Ти много хитро разправи на тези каторжници баснята как и защо уж Иля Сохатих, Шапошников, самият Прохор и самият аз съм убил Анфиса… Ха-ха!… Интересно! Какво, според теб — аз съм само криминален престъпник и нищо повече, а? Говедо си ти…

Седналият на един пън прокурор Страшчалов отначало се усмихваше сърдито, после лицето му, обраснало с брада почти до очите, стана студено и мрачно като зимник.

— Мълчете, убиецо!… Отнемам ви думата…

— Лъжеш се, прокуроре! Това не ти е съдебната зала. Слушай по-нататък. Да допуснем, че аз съм убил Анфиса. Но ти знаеш ли, господин прокуроре…

— Достатъчно! — скочи прокурорът, махна с ръка и се обърна към разбойниците. — Чувате ли, момчета? Той призна, че е убил.

— Не, лъжеш! Още не съм признал — тръсна глава и удари пестник в пестник Прохор Петрович.

— А на нас ни е все едно! — развикаха се главорезите-разбойници край огньовете. — Ако щеш, десет Анфиси убий, малко ни е еня… И самите ние… Ама туй защо, гадината му пълзяща, е сложил под брадвата главата на нашия черкез? Това е то… Цялата вина на него стоварил, съда подкупил…

— Да, стоварих… Да, подкупих, не отричам. Стоварих я затова, защото пред мен се разкриваха широки възможности. Чувствувах, че ми е предопределено да свърша много неща на земята. И много нещо направих през живота си, построих заводи, храня хиляди хора… А за Ибрахим, врял и кипял каторжник, нима каторгата е страшна? Аз знаех, че все едно, той ще избяга. И той избяга…

Прохор говори дълго, объркано. Речта му течеше като поток през камъни. Струите на мислите без всякаква връзка прескачаха от предмет на предмет. Понякога той съвсем се губеше и търкаше объркан изпотеното си, с издути жили чело.

Разбойниците плюеха, пушеха, споглеждаха се.

— Значи, признаваш си за убийството, престъпнико?

— Не.

— Не?

— Не! Не ме наричай престъпник! — кипна, озлоби се Прохор. — Ти самият си престъпник. Ти от рождение си глупак и само поради своята глупост се смяташ за умен… Прост човек си ти! — продължаваше да кряска Прохор, като настъпваше срещу Страшчалов. — Не помисли тогава кого обвиняваше. Та аз бях хлапак тогава, моят характер още се оформяше. А ти не разбра това, ти се отнесе към мен глупашки, като касапин към овца… И още… Стой, стой, дай ми възможност!… И какво още? Ти осъди мен, невинния, сега аз, престъпникът, съдя теб, виновния. Мен ще ме убият тук, но аз се радвам, че те срещнах. А нима ти знаеш какъв бях на младини. Не бях лош аз. Ибрахим би могъл да ти каже това. Но… Аз виждам как ме гледа като лют звяр той. Че какво… Карайте, паплач! Да, аз убих Анфиса, аз… — Омаломощен, Прохор Петрович затрепера и се олюля.

— Смърт, смърт за него! — забуча развълнуваната тъмнина, зареваха с всички сили разбойниците.

— Смърт за това куче… Пехтер, давай!…

Чу се оглушително изсвирване. Свиреше, разчекнал уста с пръсти, един чернобрад кривокрак разбойник. Той имаше дълго тяло с къси, криви като дъги крака. На нечистото му лице святкат бели грамадни очи. Това е избягалият заедно с Ибрахим каторжник Пехтер; той е дясната ръка на черкезина. Свиреп е, обича да командува. Всички се боят от него.

— Навеждай! — заповяда той, като махна с кривия си нож.

Разбойниците запращяха през повалените дървета, завтекоха се към две млади ели, закачиха върховете им с арканите и с песен „Ей, дубинушка, ухни!“, наведоха двата върха един към друг.

— Чисти клоните!

Заработиха брадвите — оголваха стъблата на елите. Замириса остро на смола. По осем души наблягаха силно върховете на извитите като дъга дървета, пъхтяха: в жилавите ели има много жива сила, всеки миг елите могат да се изтръгнат, подхвърлят в небето немарливия.

— Довеждай го! Приготви въжетата!

Завлякоха Прохор при елите.

— Мръсници, какво правите! Аз зная! Това е сън… Иля! Събуди ме! Ферапонт! Ибрахим! Нина! Нина! Нина!

Последният вик на Прохор е страхотен, пронизителен: от този вик мракът трепна, а сърцата на мнозина спряха.

Но отмъщаващите ръце привързваха здраво краката на Прохор за върховете на двете ели. Арканът се впи в кожата на лачения ботуш като мъртва вълча хватка: костите чак боляха. Над левия крак се трудеше Пехтер с кривия нож в зъбите. Грубите му лапи работеха бързо.

Поваленият на земята Прохор хъркаше от унижение. Той не говореше нищо, само мучеше, плюеше слюнка и злъч. Мъчеше го жажда.

В ярка светлина на съзнанието си той си представи своето разкъсано на две, от слабините до гърлото, тяло: едната половина на бившия Прохор с единия крак, с едната ръка, без главата се люшка на върха на стърчащата в небето ела; другата половина с втората ръка, с втория крак и с брадатата глава се гърчи на върха на съседното дърво; долетял бухал лакомо клъвва червата и тегли, тегли; сърцето все още бие, мъртвият език трепере…

— Дръжте по-здраво! Дръжте елите, не пускайте! — командува Пехтер, по стиснатия между зъбите крив нож тече слюнка и капе върху лачения ботуш на Прохор.

Разбойниците още по-силно наблягат на пращящите ели:

— Дръж, дръж! Ей, Страшчалка! Чети присъдата… Нека мине хвормено…

Но Страшчалов го няма. Страшчалов, подгонен от страха, запушил уши, та нищо да не чува, нищо да не вижда, тича бързо далече, в тъмнината.

— Страшчалов! Страшчалов!

— Страшчалов го няма.

— Аз съм Страшчал! — И пламенният Ибрахим бързо се приближава с кинжал до обречения Прохор.

Униженият, разпънат Прохор с разкрачени към върховете на елите крака минута преди това искаше да моли пощада от черкезина. Сега той го среща с враждебен поглед, плю към него и през изтръгналото се злобно изхлипване изсъска: „Мръсник, свършвай!“

— Да пускаме ли вече, а? — извикаха нетърпеливо запъхтени разбойниците: нямаха повече сили да натискат прегънатите ели.

— Хоп! Стой — Черкезинът изведнъж се превърна в стомана. Зъби стиснати, в силната ръка здраво стиснат кинжал, погледът е впит в очите на Прохор. Разбойниците замряха. Замря и Прохор. Миг — и на Прохор до болка му стана жал за собствения му живот. „Пощади ме!“ — иска да викне той, но езикът му е онемял и само очите внезапно се замрежиха със сълзи.

— Момчета, пускайте — изхърка Пехтер страшно. — Пу-ска-а-ай!

И само миг преди да загине Прохор, с бързо замахване на кинжала черкезинът преряза аркана.

— Цх!… Сега пускай.

Елите със свистене разсякоха въздуха.

Тръпка премина по цялата му свободна снага. Прохор Петрович раздвижва отеклите си крака и едва се надига. Той цял се тресе от нервна треска. Пулсът му барабани двеста в минута. Очите са широки, мокри, безумни.

Черкезинът казва:

— Върви, Прошка, дома… Гуляй! Сегинка твоя още рано да убива. Някогаш после ще колем. Лесна работа. Цх!…

Нощта продължаваше. Разбойниците мърмореха недоволни. Някой се изкикоти злобно, друг ухапа Ибрахим: „Клепоухо магаре. Зяпльо!“ Пехтер мушна в кончова кривия нож и тихомълком почна да псува.

Момъкът, коларят Савоска, бледен, като посипан с брашно, се промъкваше с Прохор към тройката. Водеше ги с фенер един каторжник с бяло петно на окото. На каторжника е дадена строга заповед: Прохор Петрович да остане цял и невредим.

Щом се върна съзнанието на Прохор, той се почувствува като отъркалян в мръсотия от краката до главата. Ярко, в самите дълбини на душата, той запомни думите на Ибрахим, запомни внезапната му великодушна милост. Но вместо благодарност за подарения живот, в гърдите му се разливаше като черен катран неукротима омраза към черкезина. Мъст, мъст нечовешка, каквато не познава светът! От никого досега Прохор не беше така ужасно унизен, никога в живота си не беше се чувствувал така безпомощен, жалък, смешен, както преди един час. Смешен!… Смешен, жалък, на когото се смееше с цяло гърло този човешки измет, тези измъкнали се от въжето каторжници. На кого се подиграваха? На него, на Прохор Громов, на властния владетел на богатства… Не, това е непоносимо!

Мрачният Прохор, без да чувствува пътя, без да вижда светлината, пердашеше направо през тайгата.

— Да пия… Водка — чаша водка — пресипнало мърмореше той и облизваше сухите си като памук устни. Потършува из джобовете. Стъкълцето с кокаина го нямаше: изгубил го беше в тайгата. Плю.

Разбойникът с бялото на окото каза:

— Останете си със здраве… До приятно виждане. — И си отиде.

Десният логой, налетял през нощта на разбойническата преграда, беше издъхнал. Коларят Савоска изкриви устни, заплака над умрелия кон. Прохор стремително измъкна шише водка, вирна брада и на един дъх преля течността в себе си. С все сила удари шишето о едно дърво и то стана на сол.

Докато впрягаше конете, Савоска все още хленчеше:

— Как ще се покажа сега пред очите на татко… Конят пукна. Ох, какво ще правя?… Ох, майчице!

Едва сега Прохор го забеляза за втори път.

— Мълчи! — викна той и конвулсия сгърчи пръстите на ръцете му. — Аз помня, помня, негоднико, как се кискаше там.

Савоска изтърва дъгата и рече, гърчейки печалното си лице:

— Аз се смях от страх. Ами че те се канеха да те разкъсат на две… — Лицето му се удължи, сякаш момъкът отново виждаше разбойниците, а брадичката му пак заподскача. — Ох, какво ще кажа сега на татко?

— Нищо няма да му кажеш. По пътя аз ще те очистя — едва чуто изломоти Прохор в брадата си, като изпускаше въздух през ноздрите си. — Впрягай!

Мракът стана по-рядък: посиняваше, посивяваше, потъваше в клисурите. Ивица предутринно небе се простираше над пътя. От разбойническата долчина подухваше ветрец. Някъде пресипнало изграка гарван. В ушите на Прохор звучеше натрапчива мелодийка:

Не отивам там,

нека пукна дома сам…

Връщаха се по обратния път. Прохор се сви и захърка. Пътуваха цялата сутрин и целия ден без да спрат.

Късно, по тъмно вечерта, някои видяха как един приличащ на Прохор човек тичаше през селището гологлав, мърмореше нещо бежешком, озърташе се, размахваше ръце.

— Аз съм. Отваряй по-скоро… — насилваше Прохор вратата в квартирата на изправника.

— Майко мила! Прохор Петрович… Какво се е случило?

Прохор пъхна окървавените си ръце в джобовете (забрави да ги измие) и изломоти със запъване:

— Нападнаха ме… Ибрахим… Бях в лапите му. Седемдесет и пет версти. Откопчих се. Единия кон убиха. А после пак ни настигнаха. Тук. До самото селище… Убиха Савоска… Коларя. С брадва по главата. В мен стреляха. Не чу ли?

— Къде?

— Тук… В гората. На три версти. Десет хиляди давам.

Звъняха телефоните. След половин час петдесет конници, под началството на изправника Амбреев, препускаха вън от селището, за да хванат злодейците.

Изпратен от Нина кочияш да вземе Прохор, пристигна. Настаниха Прохор да си легне. Нина цяла трепереше. Прохор мърмореше:

— Не обичам свидетели. Не обичам свидетели. Мога да ги убия…

Нина взе това бълнуване за своя сметка. От очите й потекоха сълзи. Докторът слагаше на главата на болния лед, поставяше на гърба му вендузи.

В един часа през нощта при Нина дойде повиканият от нея изправник. Разказа за посещението на Прохор при него.

— Прохор Петрович беше тогава потресен — говореше изправникът развълнувано, потънал в прах, потен, пристигнал направо от път. — Да-а… Обиколихме ние на десет версти околността. Никого няма. Нито разбойници, нито убит колар, нито тройка. Да-а… Върнахме се обратно. Аз — при коларя. Гледам — убитият Савоска хърка в къщи на хладинка, в бараката, при хамутите. Събудих го. Разпитах го… Да-а… И представете си, какво ми разказа той!…

Изправникът почна да преразказва подробно показанията на Савоска.

— Да-а. Мъчителите повлекли Прохор Петрович към дърветата, за да го разкъсат на две… Разбирате ли какъв ужас?…

Изправникът мигом скочи и едва успя да подхване падащата от креслото Нина.

14

„Не, слава богу, нищо… Всичко мина този път като че благополучно: Прохор Петрович се оправя“.

Така мислеше Нина, загубила завинаги, както повечето от хората, животинския инстинкт за правдоподобно предчувствие. Като причина за психическите травми на мъжа си тя смяташе неговото денонощно пиянство; и на ум не й минаваше, че здравето на Прохор е в най-сериозна опасност; не знаеше, че я застрашават беди, че и тя ходи в тъмата по острие на бръснач.

Фьодор Степанич Амбреев, изправникът, обръсна буйните си щръкнали мустаци. Сега е почти невъзможно да познаете изправника. Ако срещнете днес в тайгата спиртоносец със съответно облекло с бели противни мустачки и шарена брадица, бъдете сигурни, че това е самият изправник. Ако утре срещнете татарина Ахмет с бръснатата глава, с тюбетейка, с обица в ухото, с вързопче стока на гръб — това е изправникът. В други ден можете да видите в някой хан край шосето, сред най-различна сбирщина едрата фигура на избягал каторжник с черна рошава перука — това е пак същият този изправник Фьодор Степанич Амбреев.

За подобен маскарад никой не можеше да се досети, това знаеше само Прохор Громов. Няма го вече в предприятията изправника — за полицията отговаря новият пристав Сшибутикин. Изправникът, според официални сведения, е заминал в отпуск, в Крим.

Навсякъде, по всички обекти, във всяко селце, по кръстопътищата, във всяка човешка бърлога пъстреят обяви:

„Със съгласието на г. началника на губернията фирмата «Прохор Громов» определя за главата на избягалия разбойник Ибрахим-Оглу 10 000 (десет хиляди) рубли; отличителни белези на разбойника: възраст и т.н.

Подписал: Прохор

Громов Заверил: Пристав Сшибутикин“

Във всички заводи и в мините е усилена стражата. Домът на Прохор Петрович също се охраняваше от шестима въоръжени мъже, бивши унтерофицери. В качеството си на телохранител понякога при Прохор Петрович се настаняваше за два-три дни войнствено настроеният дякон Ферапонт. За допълнение към неимоверната си сила той вземаше със себе си и един пуд тежка желязна пръчка с топка на края: кон да удари — ще го утрепе.

На другия ден след връщането на мъжа й Нина повика коларя Савоска, разговаря с него при заключена врата, даде му двеста рубли и го закле да не казва никому за нощните страхотии в тайгата…

— Тъй вярно… Благодаря, господарке… — сияеше ощастливеният момък.

Докторът и домашните се мъчеха по всякакъв начин да предпазят Прохор Петрович от тези, според тях, глупави слухове.

— Може ли человек да има вяра на този клепоух глупав момък? — мъчеше се докторът да успокои Нина Яковлевна. — Та той се е намирал тогава в съвсем невменяемо състояние. Както се казва, глътнал си е бил езика. Един бог знае какво е могло да му се счуе и стори. Пълна нервна депресия. Който и да е на негово място…

Нина охотно се съгласяваше с това. Но ето че на името на Прохор почнаха да се получават (подхвърлени и по пощата) писма, изпълнени с ругатни. В тях неизвестните автори го наричаха „разбойник и предател на своя верен слуга — черкезина“, „пладнешки хайдук“, „убиец“; някои го съветваха „да се предаде на съда: убих, санким, невинната Анфиса, искам да понеса наказанието си“, други го увещаваха „да отиде в строг манастир, та с пост, молитва и смирение да заглади своя грях пред бога“.

Тези писма не достигаха до Прохор. Нина и преселилият се в къщата на Громови отец Александър лично прочитаха цялата кореспонденция. Домашният доктор Иполит Иполитович Терентиев също се мъчеше с всички средства „да вкара Прохор Петрович в релсите“.

Но цялата беда беше в това, че извънредно симпатичният, кротък и простичък Иполит Иполитович никога не беше се интересувал от душевни болести и отдавна беше забравил всичко онова, което бе слушал за тях в университета. Този стар петдесетгодишен ерген се беше сватосвал за три девойки, които му бяха отказали, сватосвал се беше за две почтени вдовици — и те му отказали. Обичаше страстно да играе на карти, мераклия беше на пиенето и като се налочеше, май и самият той не беше далеч от мръдване в тази дупка. Ето защо, като нямаше вяра в себе си, той препоръча на Нина да повика бързо от столицата за Прохор опитен лекар психиатър.

Скоро от Петербург се получи съобщение, че лекарят тръгва.

Мина една седмица. Прохор Петрович не излизаше никъде. Всяка сутрин, щом се събудеше, най-напред питаше:

— Какво, не са ли го хванали?

Сега всички негови мисли бяха съсредоточени върху хаоса на оная безумна нощ. Всеки път, когато тези тежки спомени изневиделица, като палач с камшик, нахлуваха в душата му, той отново и отново преживяваше своята жестока смърт. С необикновена яснота, която надминаваше реалността на самия живот, виждаше той с изострено вътрешно чувство своето увиснало във въздуха разкъсано на две тяло. Напрягаше се с всички сили да пресече това видение, викаше: „Измама е това, видения! Аз съм в кабинета… Аз съм в къщи!…“ — натискаше с пръсти очи, удряше по масата, пляскаше се по бузите, за да дойде на себе си, тичаше от канапето към прозореца, на светло — но мъртвото тяло продължаваше да се гърчи и разбойниците — да се кискат над него, над мъртвия. Тогава кожата на Прохор се вледеняваше от студ и пръстите на краката се сгърчваха конвулсивно.

Но ето гърлестия вик на черкезина: „Смърт на кучето!“ — и черното видение изведнъж изчезва. Тогава в душевната дейност на Прохор настъпва мигновена смяна на усещанията: той просто се задавя от жестока злоба към Ибрахим-Оглу; цялото му лице се налива със злъч, косата му настръхва и от пристъпа на тази животинска ярост той вече няма сили нито да вика, нито да ругае, а само трепере цял до припадък, до студена пот.

Към края на седмицата под влияние на брома, на топлите бани (а може и на тайното попийване) тези мрачни халюцинации значително отслабнаха. Смъркането на умело скрития кокаин даваше известно успокоение на душата му, а чаша откраднат коняк хвърляше болния в мъртвешки сън.

Така минаваха часове и дни. Косата на Прохор Петрович наполовина побеля. Сега човек мъчно можеше да познае в него доскорошния богатир-красавец. Какво от това… Всичко върви така, както трябва.

Веднъж, когато на доктора през тъмните очила му се стори, че нервите на Прохор Петрович са заякнали, той пожела да изпита върху болния стария начин на лечение според пословицата: „Клин клин избива“. Докторът рече:

— Прохор Петрович, иска да ви види коларят Савоска.

— Какви дивотии дрънкате, Иполит Иполитич, Савоска е убит.

— Как убит? Присънило ви се е. Уверявам ви.

На вратата се показа глуповатата ухилена физиономия на Савоска.

— Здравей, господарю! Аз съм.

Прохор скочи от кушетката и като мушна ръце в ръкавите си, внимателно се вторачи в момъка: през последната седмица зрението на Прохор беше отслабнало.

— Аз съм, господарю. Донесох ви пресни гъбички, млечници. Аз съм ги брал. А татко ми каза да ви поздравя. И майка също. Вие не се съмнявайте.

— Глупак… Та ти си убит.

— Че от кого пък съм убит? — цъфна в усмивка зурлестият момък. — Нещо не мога да си спомня…

— От кого, от кого… Глупак… — затича Прохор из стаята. Походката му беше поривиста: ту се ускоряваше, ту се забавяше. Понякога залиташе настрана.

Докторът се приближи до него.

— Успокойте се, седнете. Савоска, седни и ти. Разкажи на господаря как беше работата. Защото господарят получи треска от простуда и всичко е забравил, всичко е объркал — каза докторът и помисли: „Преструва ли се Прохор Петрович или не?“ Напоследък в главата на доктора се беше завряла натрапчивата мисъл, че Прохор Петрович ги баламосва всички, „прави се на ахмак“.

Прохор се отпусна тежко до бюрото, запали отведнъж две лули, започна да пали и пура. Седна на крайчеца на един стол до вратата и Савоска. Той е с червена риза, с жилетка и часовник. Ленената му коса е намазана с краве масло и сресана на прав път. Той е на деветнадесет години, но изразът на лицето му е детски.

— Да разправям ли, а?

— Разправяй — и докторът метна халата върху раменете на Прохор.

— Ибрахим, разбира се, нищо не ви е говорил, господарю. И вие, разбира се, нищо не сте му говорили. И към никакви ели разбойниците не са ви водили. Всичко туй, господарю, разбира се, ви се е привидяло. Разбойниците само пееха песента: „Вдън горите, вдън горите“. А вие, разбира се, дадохте на Ибрахим пари. И разбойниците, без да сторят лошо нито на мене, нито на вас, ни пуснаха в жив вид. — Момъкът се запъваше, мърдаше вежди, потеше се; ту се почесваше зад ухото, ту потриваше ръце и все поглеждаше доктора, като че питаше: добре ли говори той, Савоска, не е ли сбъркал?

Прохор като че слушаше внимателно, съгласяваше се с момъка, кимаше с глава, все по-бързо и по-бързо барабанеше с пръсти по масата, пушеше ту от лулата, ту от пурата. Сетне сключи вежди и погледна изведнъж страшно, право в очите изплашения момък.

— Разправяй ги по-добре тия приказки на покойната ми баба. Дръвник! Какво, не чу ли, говедо, думите на Ибрахим: „Върви си, Прошка, дома — рече той. — Сега е рано да те убивам. Все някога по-нататък ще те заколя“. Тези негови думи като огън горят в главата ми. Глупак! Не ги ли чу, не ги ли чу?

— Съвсем не, не съм ги чул.

— Марш вън, глупако! (Савоска улови дръжката на бравата). Стой! На̀ ти три рубли. Благодаря за гъбите.

Обръщайки пети, Савоска се приближи на пръсти до масата, предпазливо взе парите от ръката на наплашилия го господар и застана като кол, забравил какво трябва да прави с банкнотата.

— Слагай я в джоба и — заминавай — рече му докторът.

Савоска си отиде. Прохор скри тила си в широката яка на халата и зиморничаво се сви.

— Не, вие наистина ще ме накарате да се побъркам, Иполит Иполитич. Какви са тези дивотии?… Савоска ли е това? Та аз със собствените си очи видях как удариха коларя по главата с нещо тежко. И със собствените си очи видях как бликна кръв от тила му.

Прохор изведнъж усети в устата си вкус на кръв. Той бързо дръпна ръце от креслото, огледа крадешком китките на ръцете си под масата и като измери подозрително с поглед доктора, пъхна ги в джобовете на панталона. Прохор също си помисли за доктора: „Интересно, досеща ли се докторът, че аз съм убил Савоска, или наистина нищо не му е известно за това?“

Минаха няколко дни. Прохор Петрович тръгна да обиколи предприятията. Като минаваше покрай кулата „Отваряй си очите“, запита придружаващия го доктор:

— Не намирате ли, че кулата се е изкривила?

Докторът се обърна, погледна кулата, надникна изпитателно в очите на Прохор, пак си помисли: „Преструва се“ — и отговори:

— Не. Струва ми се, че кулата си стои право. Да, да, съвсем право.

— Аха. Тогава, значи, аз съм се изкривил.

Но наистина незримата кула на гордите замисли на Прохор Петрович се беше изкривила доста, както и самият себелюбив Прохор: всичките му работи започнаха да изостават, а някои — да пълзят рачешката назад. Над всички негови предприятия от този ден започна да витае заплахата от вътрешна разруха.

Малко по малко инженер Протасов издигаше своите платна: той не искаше повече да играе с глупавата буря, сега търсеше на компаса на своята съдба нов румб и нов азимут, за да напусне завинаги този бряг. Сега вече не посещаваше така често обектите и не го болеше душата чак толкова силно заради една или друга несполука. Този негов погаснал интерес към работата учудваше подчинените и заедно с това будеше и у тях чувство на вътрешно равнодушие към чуждата работа. А като долавяха общото настроение на началството, изпадаха в разпусната леност и работниците: господарят е измамник, господарят е звяр, господарят е главорез, убиец, май че сам лично признал това пред Ибрахимовата шайка… пък и носи се слух, че се е побъркал; е, че струва ли си за такъв изверг да се съсипваш?

В същото време Прохор Петрович се чувствуваше, общо взето, добре: хранеше се прекрасно, пушеше, попийваше тайничко и беше убеден, че е съвсем здрав, нормален, но е заобиколен от луди хора, лицемери, злодеи, които очакват близката му смърт, заклели са се да го убият.

— Вие, Иполит Иполитович, по всичко виждам, че ме смятате за побъркан. Нали така? Напразно.

— Моля ви се, Прохор Петрович, какво говорите!

От сутрин до вечер Прохор обикаляше работилниците и заводите. В присъствието на доктора правеше разумни забележки, мъмрения, оглеждаше подробно работата на струговете и механизмите. „Дюзата ти, Коркин, играе. Чуваш ли — прекъсва? Затегни гайката! Ама че си механик!“ Проверяваше сметките и книгите. Намираше бързо грешките, измамата, мошеничеството. Хокаше на провала. Служещите и работниците трепереха. А когато си отиваше, въртяха глави.

— Каква дивотия!… — казваха те. — Трябва да бъдеш идиот, за да си помислиш, че е луд. Дай боже всекиму така да се побърка.

Да. Прохор Петрович виждаше доста ясно стоящите пред него задачи, знаеше пътищата за тяхното осъществяване. Струваше му дори, че има в себе си сила да преодолее всичко, да покори всичко, да стане властелин с пълна слава и пълно могъщество.

„Не, лъжеш се, лъжеш се — заканваше се той на пространството с пръст и очи. — Нито на мен, нито на кулата и на ум не ни е минавало да се изкривяваме. Ние стоим изправени!“

Обаче цялата душевна дейност на Прохор, превключена наполовина от деловата сфера на труда в болезнения свят на халюцинациите, го заслепяваше като ярък прожектор, насочен от тъмнината в очите на актьора: той не виждаше, не чувствуваше, че главните устои на неговите комерчески успехи се клатят, поддават. Най-богатата мина „Нова“ всеки момент ще му се изплъзне, новооткритите от инженер Образцов богати съкровища, за право на владение, върху който Прохор забрави да подаде заявка, са грабнати от враговете, в предприятията има нередности, забавяния, а и вестта за неговата болест стигна до столиците. С една дума…

Прохор Петрович имаше към четиридесет търговски магазина по градовете и богатите села. Манифактурната, колониалната и галантерийната търговия му носеше големи печалби.

Пред него бяха полугодишните отчети на няколко негови търговски клона. Внимателно прегледа втория отчет на управителя Юрий Клоунов, еснаф. Провери на сметалото баланса, пресметна печалбата — 5782 руб. 31,5 коп.

— Крадец, кучият му син! Клоунов… Какво глупашко име.

Той позвъни в счетоводството.

— Кой е? Дежурният от кантората ли? Провери в книгите дохода на село Встречние води за второто полугодие миналата година.

Окачи слушалката, изпи две глътки бромова микстура.

— Ало! Е? Дванадесет хиляди? Благодаря.

Написа резолюция на отчета:

„Да се направи ревизия. Управителят Юрка Клоунов да се изгони. Да се назначи за управител Касиян Пирогов, мелничарят, ако пожелае“.

Поседя няколко минути спокойно. Помисли. Остави настрана отчетите. Почувствува приятна отпуснатост. Разкърши рамене, раздвижи двете си ръце нагоре-надолу, отново се ободри.

Изведнъж, съвсем неочаквано, му хрумна да провери своя мисловен апарат, та въпреки микстурите, капките и двусмислените въздишки на лекаря и Нина лично да се убеди, че той Прохор Петрович Громов, както винаги има здрав ум и твърда памет. Намери отдавна захвърления дневник, отвори го на чиста страница. След това натопи перото, с напрежение на волята плисна поток кръв в главата си, за да освежи дейността на мозъка, сключи вежди и се вслуша в хода на мисълта, насочена от него не към сухите цифри на отчетите, а към други, сложни пътища. Мозъкът заработи с пълна мощ. Мисълта се раждаше ясна, остра, точна. Но човешкият език имаше само груби, примитивни думи. Прохор движеше бързо перото по хартията, обаче се получаваше блудкаво, глупаво, съвсем не онова, което му се искаше. Той смигна някому, усмихна се, каза си:

— Аха! Ами разбира се. Много правилно, дето казват: „Изречената мисъл е лъжа.“ Спомням си, спомням си. И още… Струва ми се, отец Александър, попът: „Ние не можем да видим слънцето, ние виждаме само отблясъка на слънцето“. Спомням си, спомням си. Попът е мъдър, но е дългокос. Да, да… Косата му е дълга. И мисълта ние не можем да изобразим, можем да начертаем само отблясъка на мисълта.

Така разсъждаваше гласно в своя празен кабинет Прохор, докато очите му ловяха писаното в дневника.

„Човек трябва да живее не за себе си, и не само за другите, а с всички и за всички.“

— Това са думи на някой си философ Фьодоров. Плюя на тях. Глупави думи.

Натопи пак перото в червеното мастило и с трепереща ръка написа нечетливо в дневника:

„Хора! Недейте да живеете за Филка Шкворен, недейте да живеете за Ибрахим-Оглу, нито за човешката паплач, нищожните роби на труда. Хора! Недейте да живеете с всички, недейте да живеете за всички. Нека всеки живее само за себе си.“

Прохор вдигна глава: в ъгъла, рязко очертан върху белите плочки на камината, стоеше черен човек. Прохор се закани на човека с поглед. Черният човек изчезна.

Влезе лакеят с бели бакенбарди.

— Ще заповядате ли да запаля светлината? Тук е тъмно, господарю.

— Запали. Къде е докторът? Кажи му, че спя. Да не се мъкне.

При светлината на лампите Прохор почна внимателно да препрочита дневника. От другата страна на бюрото седеше един син клоун; лицето му е напудрено, румено, очите черни.

— Ако не се лъжа, виждал съм ви миналата година у „Чинизели“[1].

— „Точно така“ — усмихна се приятно клоунът.

— Аз съм малко болен. Поне така казва докторът — Иполит Иполитич. Познавате ли го? Глуповатичък един такъв. Но аз чувствувам, че сега е настъпила за мен минута на прозрение. Чувствувам, че ме осени някаква одухотворяваща сила. И аз мога да разсъждавам сега в по-друга плоскост, отколкото онази, с която съм свикнал… разбирате ли?… Свикнал съм да работя.

Прохор разтърси дневника, взря се с присвити очи в клоуна и отново заговори, като надничаше в страниците:

— Ето аз цял живот съм отбелязвал в бележника си, в сърцето, в мозъка едно или друго събитие. „На 20 март трябва да започне ремонтът на бента“, „В началото на юли Нина трябва да роди“, „На 1 август плащане на полица за 150 000“, „На 13 септември 1908 година свършва срокът за арендата на златоносния участък №3“. Това е! И извършвайки своя кръговрат около слънцето, земята безпогрешно всеки път е достигала до едно или друго събитие, чиято дата е отбелязана в бележника. Земята не е могла да не стигне, защото тя плава, и не е могла да обиколи, без да засегне това събитие, защото то е било вече във времето и пространството.

— „По-право, в пресечката между координатите на времето и прос…“

— Да, да! Аз зная математиката. То, това събитие, се е родило в онзи момент, когато моята мисъл го е родила и го е поставила на определено място във времето и пространството. Но нали всички мои мисли, всички мои постъпки вече са били в зародиш в онова семе, от което аз съм станал човек. А зародишът на моя зародиш е бил в зародишите на моите бащи, деди, прадеди, на всички предци, чак до онзи момент, когато се е появил на света първият човек. Нали така? Така. Значи, всичко онова, което е в мен — и лошо, и добро, — всички мои планове, които са родени от моята мисъл и са осъществени от моята воля и които ще бъдат осъществени и занапред, са били в света винаги, от началото на времето. Нали така?

— „Така“ — потвърди вече не клоунът, а черният човек, който отново се беше появил.

Прохор хвърли поглед към него и натисна звънеца. Влезе лакеят. Черният човек изчезна. Синият клоун каза на лакея:

— „Свободен сте“.

Лакеят излезе.

— Но защо, защо за всички мои дела Нина ме преследва така?! — възкликна Прохор, като сключи китките на ръцете си и очите му се наляха със сълзи. — Не, аз трябва да я умъртвя…

— „Не чувствувате ли вкус на кръв в устата?“

— Чувствувам — облиза се Прохор.

— „Знаех си. Тогава слушайте какво стана веднъж в нашия цирк. — Синият клоун свали синята барета от главата си и я надяна на лампата. Изведнъж цялата стая стана синя, а черният човек до камината се оцвети с цвета на кръвта. — Мистър Вилямс, известният укротител на лъвове, пъхна главата си в устата на един лъв. Публиката настръхна. След тридесет секунди мистър Вилямс трябваше да извади главата си. Точно след тридесет секунди. А трябва да отбележим, че този ден мистър Вилямс беше порязал по невнимание бузата си с бръснача. Лъвът усети вкуса на човешка кръв, лъвът издаде едва чуто кръвожадно ръмжене. И почна лека-полека да затваря челюсти… Мистър Вилямс, изтръпнал цял, успокояваше лъва, потупваше го ласкаво по шията, говореше нещо на лъва. Мина двойно повече време, отколкото беше нужно за сеанса; мина една минута. Всички артисти, предвиждайки катастрофа, се стекоха към решетката. Жената на укротителя с двете си малолетни деца едва не припадна. Цялата публика виждаше смущението на сцената и замря. Чуха се отделни истерични викове. Лъвът с ръмжене и сладко зажумявайки, постепенно сключваше челюсти. Мистър Вилямс викна: «Сбогом!» — тури в ухото на лъва броунинга и стреля. И заедно с изстрела се чу хрущенето на раздробената глава на човека“.

— Аха! — рече Прохор възбудено. — Аз чух този епизод от вас миналата година… Спомняте ли си, в ресторанта на Палкин? Но съвсем го бях забравил… Мерси. Значи, излиза, че цялата работа е в бръснача?

— „Точно така, в бръснача. Обръснал се и… се появила кръв. Изобщо бръсначът е хубаво нещо“ — неизвестно откъде прозвуча гласът на събеседника.

Прохор се надигна и надникна през масата в полумрака, като търсеше синия клоун.

— Слушайте, не се крийте — рече той. — Уверявам ви, нито дума няма да кажа на доктора за визитата ви при мен. Ало! Къде сте?

От пространството се протегна една синя ръка, свали от настолната лампа синята барета и се скри. Синината на стаята се стопи, до камината стоеше черният човек. Без да сваля поглед от него и пламнал от злоба, Прохор почна да търси опипом — на масата, чекмеджетата на масата, по джобовете си — броунинга. Намери един забутал се между книжата бръснач, разтвори го, стисна го здраво в ръка и тръгна с бавна крачка към черния човек до камината. Черният човек не се помръдваше, но трите пламъчета на кандилата — синьо, червено и жълто — трепнаха и заляха с мек блясък разкошния иконостас. А светлината на полилея угасна.

— Ах вие ли сте, отче Александър?

— „Аз съм. Черният човек си отиде. Той няма да дойде вече. Не се безпокойте. И синият клоун няма да дойде. Това съм аз. А защо държите в ръцете си бръснач?“

Прохор трепна и се хвана отчаян за главата.

— Що за дивотия?! Що за дяволска глупост. Син клоун, черен човек, поп… Ха-ха!… Тю, дявол да го вземе! Каква гадост ми се привижда!

Той натисна силно няколко пъти с меката част на палеца малко по-горе от дясното слепоочие: там, под черепа, точно срещу това място, се чувствуваше заедно с пулсиращата кръв ту стихваща, ту нарастваща болка.

Прохор загаси полилея, разтвори пердетата и се залови с втори отчет на магазина в град Ветропилск. В градината беше още светло. Седем часът и нещо вечерта. Слънцето залязваше. По паркета се стелеха дълги полегати сенки.

Върху петия отчет, дето управителят Михрюков беше написал в графата за загубите 6495 рубли от кражба на стоки от неоткрити злосторници — за което свидетелствуват приложените протоколи, — Прохор Петрович написа:

„Михрюков да се даде под съд. Зная го този подлец. Поделил си ги е с местната полиция. Да се заведе дело. Нов управител. Стоките да се увеличат с 25%, за да се покрие загубата.“

На отделно листче написа заповед за кантората:

„Във всички търговски клонове да се повиши цената на стоките с 10%“.

Внезапно иззвъняха едновременно и двата телефонни апарата. А зад стените се чуха изстрели, тропот на копита, свиркане, викове. Прохор Петрович скочи от мястото си, изтича до прозореца и се подаде иззад завесата. Покрай прозорците летяха конници, като тъпчеха лехите на градината. Изправен на стремената, Ибрахим с гърлен смях шибна, както препускаше, с бича по стъклата и викна:

— Здраста, Прошка! — и отлетя.

Прохор отскочи от отворения прозорец, затрепера цял; косата на главата му се изправи.

Из градината и двора тичаха хора, караха се, оседлаваха конете, стреляха. Влязоха бързо докторът и лакеят. Пред прозорците вдигна прах голям отред стражари.

— Всичко е наред — рече докторът. — Не се вълнувайте. Това са пияни стражари.

— Моля ви се, не ме подлудявайте — каза Прохор Петрович. Лакеят и докторът се спогледаха. — Аз не съм сляп и не съм малоумен. Това е шайка. Между шайкаджиите беше безносият спиртоносец… как го казваха, дявола, забравих? Тузик, струва ми се. И черкезинът. С камшик удари рамката на прозореца черкезинът, Ибрахим. Но защо не е заключена портата на градината? И къде е била стражата?

— Пиеха чай… Каква беля! Не очакваха — завъртя глава лакеят, като цъкаше съкрушено, и почна да събира от пода парчетата стъкла.

— Мерзавци! Посред бял ден. Такова разбойничество! — извика Прохор Петрович.

— Да, да. Да речем, че не е ден, а вечер. Но те така… Да си направят шега, корназлък продават.

— Изпотъпкаха лехите — оплакваше се Прохор. — Пречат ми да работя…

— Успокойте се — един е убит, двама са ранени. От губернатора има телеграма: спешно пристига сотня казаци. Бъдете сигурни… Иде им краят.

— Тая сутрин получих от изправника шифровата телеграма. Ето я. — Прохор Петрович извади изпод преспапието един лист и го прочете на доктора:

„Оглушкин е пречукан от моите. Чакам нареждания. Миша“.

— Дадох телеграма — да докарат трупа на злодея при мен. А сега същият този труп на злодея, този дяволски Оглушкин, счупи бохемското ми стъкло.

— Може би не е той — мъчеше се докторът да успокои болния. — Сигурно не е той…

Лакеят спусна пердетата, запали полилея, излезе.

— А вие работехте ли?

— Да. И то много добре. Благодаря, че не ми пречеха. Проверих няколко отчета. Навсякъде — мръсници, крадци, подлеци. На нито един от тях не вярвам. Аз изобщо не вярвам на хората. И на вас също.

Докторът въздъхна обидено, почна да разглежда резолюциите, редиците подчертани с червен молив цифри, задрасканите проверени сборове и плъзна поглед по бутилката с етикетчетата.

— Микстура пихте ли?

— Пих.

Докторът взе последната, осма, ведомост и тръскайки брада, зачете написаната със замах с червено мастило резолюция. Веждите на доктора скачаха нагоре-надолу, подскачаха и тъмните очила на носа му. Прохор Петрович палеше цигара. Докторът четеше:

„Синилга, аз съм мъртъв. Но аз ще възкръсна сам и ще възкреся теб, и ще възкреся Анфиса, и целия свят ще възкреся, та всички да станат наследници на моите богатства с конфискуване на имуществото, а за управител да се назначи звероловът Яков Кожин, той е честен човек, старец.“

Докторът сгъна ведомостта с резолюцията на четири и запита Прохор:

— Отдавна ли са ви изпратили този акварел? Там, там, в ъгъла — и когато Прохор Петрович се обърна към картината, докторът незабелязано пъхна ведомостта в джоба си. „Не, той е прав както винаги, а аз съм се лъгал: той наистина не е симулант, а болен“ — мислеше Иполит Иполитович Терентиев; асирийската му, подкастрена като лопата брада унило висеше надолу, жълтеникавото му с хлътнали бузи лице нервно потрепваше; от доктора лъхаше на водчица.

[1] Цирк в Петербург. ↑

15

Тази вечер у Нина Яковлевна седяха десетина гости. Влезлият Андрей Андреевич Протасов съобщи, че Ибрахим-Оглу наистина е бил убит в една престрелка между мините „Нова“ и „Достан“. Отец Александър се прекръсти с облекчение: „слава богу“, а Нина, опечалена, бързо се скри в спалнята и там направи пред иконата три ниски поклона за успокоение душата на убития: Нина чувствуваше към черкезина безкрайна признателност. Когато отново влезе при гостите, коварният инженер Протасов, разбрал защо излиза Нина, добави:

— Но работата е там, че Ибрахим-Оглу е жив. Поне преди един час го е видял Иля Сохатих, когато бързал за пощата да изпрати в столичните вестници някакви свои собствени тайни обявления. Като че Ибрахим с шайката си препускал по улицата.

— Ах, не — каза Нина, като бършеше устата си с кърпа. — Това беше една пияна тълпа спиртоносци, вмъкнали се в нашата градина. С тях беше безносият Тузик. Те ни отмъщават, защото стражарите преследват незаконната търговия със спирт.

Свещеникът съобщи за смъртта на отец Ипат в село Медведево:

— Втори удар, след него трети и… душата на праведника отлетяла в страни неизречени.

После се завърза словесен бой между свещеника и Протасов. Боят беше в пълен разгар.

— … съвсем не. Напротив… — завършваше своите възражения Протасов. — Социализмът се стреми да направи, тъй да се каже, тъмните сили на природата съзнателни, справедливи, а борбата за съществуване да превърне в братство между народите. Оттук, при малко фантазия, Александър Кузмич, не е трудно да си представи човек социалното устройство на бъдещата държава…

— Никак не ме блазни да бъда във вашия бъдещ строй един клавиш на пиано, та да ме удрят с пръст и да свирят с мен кучешки валс — пъхнал ръце в ръкавите на расото си, възбудено крачеше назад-напред отец Александър. — Но аз, може би не желая вашия валс, аз може би искам да пея „Дубинушка“. Може би искам да мълча.

— Да, да — подкрепи Нина свещеника.

— Вие изобщо няма да бъдете клавиш — спокойно му възрази Протасов. — Вие ще бъдете колело в колосалния механизъм, във великия човешки колектив, може би най-полезното колело.

— Да, да — подкрепи Нина и Протасов.

— Ами ако не искам да бъда никакво колело, дори и полезно? — обърна се капризно към Протасов свещеникът. — Защо искате да ме затворите зад някаква златна решетка на благоразумно благополучие? Но позволете ми наистина да си остана макар птица, макар гарван и да вия своето гнездо на онова дърво, на което си искам, и в оная местност, която съм си харесал от висотата на своя полет. Или вие желаете да посегнете и на природата във всичките нейни прояви? Кажете, мога ли да бъда гарван, мога ли да искам?

— Вие започвате да говорите като Достоевски и при това в периода, когато е бил най-реакционно настроен — мъчеше се да ухапе свещеника раздразненият Протасов. — Вашето възражение е философско плагиатство.

— Може би, може би. Но щом съм приел мислите на Достоевски, те вече стават мои мисли. Е, да, като Достоевски. Но нали Достоевски е Монблан, огромна планина, която не можеш да заобиколиш. А във вашите буци човек може само да се препъва. До Монблан като приближиш, ще ахнеш и непременно ще вдигнеш глава нагоре… Непременно — нагоре! Ако искаш — изкачи се на планината, за да видиш хоризонти. Ако искаш — заобиколи през блатото и се препъвай в ботруните на съвременността.

— Хайде де, така ли смятате? — свали пенснето Протасов и счупи три кибритени клечки, докато палеше цигарата си. — Но имайте предвид, уважаеми господине (свещеникът се намръщи), че през време на геологически пертурбации вашият Монблан може да се катурне с главата надолу и там, дето е стоял той, да стане езеро, блато. А вчерашното блато може внезапно да стане нов Монблан (скришом от свещеника, Нина се усмихна поощрително на Протасов). А ние приближаваме тъкмо към онова време, когато в пластовете на човечеството трябва да настъпят най-грандиозни пертурбации на духа. Тогава всички ценности ще бъдат преоценени и сегашната ваша правда ще потъне в тресавището на невъзвратимото. — Протасов стана и закрачи бързо, като постоянно вдигаше ръка нагоре с изправен пръст. — Тогава ще се издигнат нови планини, ще се открият нови хоризонти, просторни, невиждани!

— Ами ако аз не искам тези ваши нови геологически пертурбации? — със сърдит глас, но с престорена усмивка в ожесточените си очи възкликна свещеникът, като се спря, изправи се на пръсти и силно тракна с токове по пода. — Ако аз не желая пертурбации?

— Отдръпнете се настрана, за да не ви затрупа…

— Ами ако не искам да се отдръпвам? — И като се закрепи още по-здраво на пода, свещеникът упорито разкрачи крака. — Мога ли да искам, или не? Вие не ми отговорихте…

— Ако вашето искане не е в разрез с интересите на масите, то е законно. — Протасов отиде бързо до бонбониерата и хвърли в устата си един шоколадов бонбон.

— Ха, масите!… А какво е маса? — свещеникът също се приближи до бонбониерата и също хвърли един бонбон в устата си, но той се заплете в мустаците и падна на земята. — Масата отива винаги натам, накъдето я водят. — Отец Александър вдигна бонбона, издуха го и го сложи в устата. — Масата винаги е имала вождове: отначало варягите — Рюрик, Трувор, а после домораслите Ивановци. (Протасов сърдито седна, улови се за дясната слабина и болезнено изкриви устни; новият, пристигнал от столицата лекар-психиатър пушеше пура; Нина я хвърляше ту в огън, ту в студ.) Геният мисли, а мравките осъществяват. Аз противопоставям гения на масите, личността на тълпата. Мен ме интересува въпросът: докъде би стигнало човечеството, ако то нямаше своите Колумбовци?

Свещеникът също седна и нервно почна да смърка емфие.

— Човечеството непременно ще стигне там, където го зове инстинктът на свободата — отговори Протасов с уморен глас. — То ще роди своите еднокръвни гении, ще стигне чрез упорита борба до разкрепостяване — физическо и нравствено. То ще стигне до своето собствено щастие.

— А какво… а… а… а какво е това щастие? — запита свещеникът, като цял се смръщи, за да кихне, но не кихна.

Протасов потърка чело, отвърна:

— Щастие е може би равновесието между разумните желания и възможността за тяхното задоволяване.

— Така, съгласен съм… — Свещеникът пак извади кърпата си, пак цял се смръщи, но не кихна. — Но, позволете… щом всички желания…

— Разумни желания.

— Щом всички разумни желания са задоволени, значи, аз съм спокоен нравствено и физически. Аз съм част от колектива. И всички останали части от колектива, следователно и колективът като цяло е нравствено и физически спокоен. Нали така? А къде е борбата, къде е вашият стимул за движение на човечеството напред? Всички минуси са задоволени с плюсове. В резултат — нула, застояло блато, стоп машина — сит свински живот. Така ли е, или не е така? — Свещеникът улови два бонбона от бонбониерата, отвори уста, за да ги хвърли на езика си, но изведнъж трепна цял, неочаквано кихна. Бонбоните паднаха на пода. Всички се засмяха. Прихна и Протасов.

— Не, уважаеми господине — каза той сухо, потиснал неволната веселост, — вие сте абсолютно неправ. Какъв свински живот, какво блато? Вие забравяте, че мисълта, въображението, фантазията са незадоволими. Любознателният дух на човека вечно жадува за нови хоризонти.

— Аха? Мисълта, фантазията?… А аз все пак не мога да призная вашето бъдещо социално устройство — натъртваше остро думите свещеникът, а очите му святкаха, — защото при него ще бъде отнета свободната воля на човека.

— Но, отче! — възкликна мълчалият през цялото време психиатър Аперцепциус. — Вие забравяте, че в природата изобщо не съществува свободна воля.

— Как така не съществува?

— Свободата на волята при човека винаги е условна — побърза да добави Протасов. — Тя зависи, Александър Кузмич, от борбата на страстите с разсъдъка и от хиляди други причини… Но как да не знаете това? Още Волтер говори за него…

— Ние, отче, живеем в света на причините и следствията — подзе Аперцепциус с тон, който не търпеше възражения.

— Учудвам се… Но как така? — разпери смутено ръце свещеникът. — Свободата на волята — това е коренът на всичко, това е китът, на който се крепи целият смисъл на вселената. Не грешите ли вие, млади човече?

— Първо, не съм толкова млад: вече карам четиридесет и осмата година — усмихна се черновеждият, с младежки бледорозови бузи доктор и с лъснал едър, до голо избръснат череп. — А, второ, като психиатър, извинете, длъжен съм да ви разясня, че така наречената свобода на волята — е илюзорност, това е само субективно-психологическо понятие.

— Как така?

— Но повярвайте! — и психиатърът, от многоумните висоти на своите специални знания, погледна глуповато свещеника, като че ли е ахмак. — Първо, представата за свободата на волята се ограничава от самата физиология на главния мозък, като субстрат на душевна дейност! Второ, от нашето съзнание са скрити всички истински мотиви и целият механизъм на процеса, който…

Нина нищо не разбираше. Ставаше й скучно от тази научна дрънканица.

— Пък и въобще — прекъсна инженер Протасов психиатъра — вашите мисли, Александър Кузмич, сега са съвсем остарели. Може би някога и да са имали резон д’етр[1], но сега, повярвайте ми, те никому не са нужни.

Разговорът се изчерпа. Цял зачервен, свещеникът раздразнено мърдаше вежди и леко се усмихваше.

Влезе домашният лекар с тъмните очила и показа на психиатъра ведомостта със странната резолюция на Прохор Петрович.

— Може ли да видя болния? — попита психиатърът, поклони се на Нина и се запътиха заедно с доктора към кабинета на домакина.

Влезе си в стаята и свещеникът. Гостите също се разотидоха.

— Нина Яковлевна, скъпа моя, мила моя приятелко — тихо като сянка се приближи до нея развълнуваният Протасов. — Както знаете, след три дни аз трябва да замина. Това много ми тежи.

Нина наведе ниско глава и като протегна бели оголени ръце, обгърна с тях коленете си. Кадифяната й стоманеносива рокля се спускаше на печални дипли. Тъжно клюмна на рамото й цветчето дъхава перуника.

— Още веднъж искам да те поканя с мен, Нина — произнесе Протасов, който едва сдържаше гнетящото чувство на тъга, и хвана Нина за ръката. В очите й се мярна радост, но тутакси помръкна. — Можеш ли да бъдеш моя жена?

Нина продължаваше да седи мълчалива. Тя леко помръдваше рамене. Брадичката й се притисна плътно до отривисто дишащите гърди. Пръстите й потрепваха. Обсипаният с елмази голям изумруд на пръстена сияеше под сноповете електрическа светлина. Беше я срам да гледа Протасов в очите. Той забеляза това и също наведе очи.

— Чакам отговор — навел глава, с някакъв обречен, е трагична нотка глас проговори Протасов.

Изумрудът на пръстена мигна със светлини и угасна. Пространството изчезна. Въздухът се втвърди.

— Не, Андрей — пряко сила каза Нина.

След здрав сън Прохор Петрович, подвил левия си крак, седеше в кабинета до масата, четеше една книга, въртеше на пръст перчема си.

— А, здравейте! Вие — да ме лекувате ли? Отлично. Пиете ли? Хайде да пийнем. Този не дава, моят де, Иполит… Как се казвате?

— Доктор на медицината Аперцепциус, Адолф Хенрихович.

Широкоплещест, с бял вълнен костюм, психиатърът надникна в книгата:

— Аха! Гогол? „Вий“? Оставете тази глупост. По-добре вземете, да речем, „Старовремски помешчици“. Не бива да пиете… Глупости!… Утре ще ви прегледам. Вие сте здравеняк. Просто сте се отпуснали. Не бъдете жена! Душевен имунитет трябва… Морфинът по дяволите, кокаинът по дяволите. Нека скитниците го смъркат.

Прохор преглътна придошлата слюнка и се усмихна виновно.

— А аз все пак съм болен, докторе. Натрапчиви идеи ли, знам ли… Как му викат по лекарски? Днес видях черен човек. Ей там, до камината, три пъти.

— С какво се занимавахте?

— Ей същите тези ведомости преглеждах. Около пет часа наред.

— Аха, ясно. Законът на контраста. За този закон още Аристотел говори. Ако аз се втренча не пет часа, а само пет минути в бялата хартия, а сетне пренеса погледа си към кахлите, на тавана — непременно ще видя черно. Законът на контраста. Глупости.

— Значи, може да гаврътна конячец? Една чашчица… — пак преглътна слюнката си Прохор.

— Не, не може. — Психиатърът препрочиташе внимателно резолюцията на Прохор Петрович върху ведомостите. Погледът му се препъна като в резка върху подчертаното със син молив име „Юрий Клоунов“. Психиатърът запита: — Ами да речем, клоун не видяхте ли днес?

Прохор насочи пръст към психиатъра, изсмя се радостно и викна:

— Видях! Бога ми, видях!… Син… Та ние се познаваме с него. От Чинизели. Миналата година с него в Питер у Палкин погуляхме. Но как така… — Психиатърът го гледаше отблизо, без да се усмихва, право в очите. Прохор се смути. Попита плахо: — Откъде знаете за клоуна?

— Много просто… Законът на асоциацията. Негативни образчета. Ами Синилга? Що за птица е?

— Ами просто така… Щуротия — пак се смути Прохор и кой знае защо, погледна под масата. — Още на младини… Шаманка. Гроба й видях.

— Така, така. Негативчета, позитивчета.

— Какви негативчета?

Психиатърът го гледаше в очите със сивите си очи, после помърда покрай носа му наляво-надясно с пръст и рече строго:

— Никакви илюзии, никакви илюзии. Пред вас е лекарят. Да, да! Лекар, а не сатана, не дявол, не Синилга. Елате на себе си. Хайде!

Прохор сключи вежди. И двамата се гледаха в очите и се мъчеха да се сплашат един друг. Езикът на Прохор затрепера и левият му клепач малко се затвори.

— Аз от никого не се страхувам. — Прохор засука мустаци и отново надникна под масата. — Но слушайте, Адолф Хенрихович!… — И очите на Прохор заскачаха от предмет на предмет. — Мене крайно ме учудва подобен метод на изследване на един луд. Извинете, вие не сте ли конски доктор?

— Драги Прохор Петрович — хвана го за ръката психиатърът. — Какъв луд сте вие, по дяволите? Та вие съвсем нормално разсъждавате. Вие сте гениален човек.

Прохор измъкна ръката си от ръцете на психиатъра, стана, изправи се, сложи ръце на хълбоците:

— Много жалко, докторе, че не бяхте на моя юбилей. Много жалко… — И важно седна.

— Ами защо ходите при пустинниците?

— Просто от глупост — започна да върти очи Прохор. — Исках… И аз не зная какво исках. Тежко ми беше. С жената някак си не вървеше, с работниците. С финансите съм малко зле. Крият от мен, но аз всичко виждам… И все пак, какво означават тези ваши негативчета?

— От естествени науки подразбирате ли нещичко?

— Да, чел съм туй-онуй — отговори със запъване Прохор.

— Добре тогава — смукна психиатърът от цигарата и седна по-удобно. — Централната нервна система, в това число и сивото вещество в кората на главния мозък, съдържа един милиард и двеста милиона нервни клетки и пет милиарда нервни влакна. Ето ви дейните елементи, ако щете — негативите. В тях са отпечатъците от впечатленията, библиотеката на паметта. Разбирате ли ме?

— Естествено, разбирам ви. И много внимателно ви слушам.

— Великолепно. Много се радвам. — Психиатърът си отбеляза нещо в бележника. — Те, тези отпечатъци, тези негативчета, мълчат дотогава, докато свързаният с тях психически процес не се издигне над прага на съзнанието. Тогава започва оживление на паметта, разни Анфиси, Синилги. Изобщо — светът на лъжливите представи. Говоря това приблизително, в груба форма, за нагледност. Що се отнася…

— Ами гневът, злобата?… — прекъсна го неочаквано Прохор Петрович и между сключените му вежди се вряза надлъжна бразда. — Изведнъж ни в клин, ни в ръкав…

— Разбирам. Изведнъж ни в клин, ни в ръкав се разярите? Аз имам прекрасно лекарство…

— Миличък! Предпишете ми го.

— Пребройте до десет в момент на гняв — и гневът ви ще мине. Важното е да се промени настроението.

Изведнъж Прохор извика: „Ох!“ — и дръпна крака си. Психиатърът се засмя и рече:

— Благодаря ви. Нищо ли не виждате?

— Нищо. — Прохор сви настъпения си крак и надникна под масата. — Много силно ме настъпихте по мазола. Дявол да ви вземе!…

— Великолепно — потри ръце психиатърът. — Аз ви настъпих по мазола, а вие само извикахте, нищо повече. А лудият непременно би видял змия, която го е ухапала. Вие сте здрав.

— Ха-ха — разсмя се Прохор. — Вие ще ме ударите с всички сили в зъбите и пак ще кажете, че съм здрав.

— Е, чак толкова — засмя се и психиатърът. — До такива груби методи на изследване нека прибягват пияниците в кръчмите. Но за мазола запомнете: щом видите синия клоун или дяволче с опашка, ударете с ток по мазола си и клоунът ще изчезне.

— Така ли? — зарадва се Прохор. — Благодаря. Непременно…

— Опитайте, опитайте. А сега събуйте десния си крак. Събуйте се, докторе, и вие. И аз ще се събуя.

И тримата седяха боси. Замириса на вонещо сирене.

— Ха вие най-напред — стисна силно психиатърът крака на доктора малко над петата и почна да го гъделичка по ходилото.

Иполит Иполитич завика, зарита, закиска се болезнено и в смеха си едва не падна от стола.

— Слаба воля — рече психиатърът. — Я сега мен — и протегна крак.

Докторът почна да го гъделичка по ходилото. Психиатърът стисна зъби, наду розови бузи, цял се изпоти. — Гъделичкайте, гъделичкайте — говореше той през нос.

— Тренировка — каза Иполит Иполитич. — Нервите ви са съвсем притъпени.

— Нищо подобно. — И дишайки тежко, психиатърът отпусна крак. — Имам добре закалена воля. Хайде сега, Прохор Петрович, вие.

Прохор сложи своя грамаден, доста мръсен, космат крак върху коленете на психиатъра. Психиатърът нежно прекара върховете на пръстите си по босото, мазолесто ходило на Прохор.

— Ох, дявол такъв! — отдръпна Прохор крака си. — Гъдел ме е. Я сега пак… — вкопчи той ръце в креслото, изблещи очи и сключи вежди.

Психиатърът по най-различен начин го гъделичка около минута и каза:

— Обувайте се. Всичко е наред. Браво. А утре ще ви изследваме с разни финтифлюшки: хроноскоп, тахистоскоп — с една дума, с различни психометрически джунджурии. Впрочем всичко това е вятър. Вие сте почти здрав.

Адолф Хенрихович отиде при Нина.

— Нищо особено — каза й той. — Склонността към халюцинации е придобита. От пиянство, от наркотици. Така нареченото пиянско бълнуване, делириум тременс… Яркост на представите. Но това ще мине. Вашият мъж трябва да бъде изпратен…

— Къде? — трепетно замря Нина.

— Не бойте се. Не в лудницата. Трябва да бъде пратен на дълго пътешествие, обграден с комфорт. Да речем, в Италия, във Венеция, в Испания. Трябва да бъде предпазван от сътресения.

Прохор вечеряше с всички. Той беше разговорчив, неестествено весел. Нина пък необикновено мрачна.

Прохор по никакъв начин не можеше да я развесели.

Предстоящата раздяла с Протасов покри с гъста мъгла целия хоризонт на нейния живот. Предчувствието за пълна самота, болестта на мъжа й, недоразуменията с работниците, вътрешното раздвоение в нея самата — всичко това я хвърли в света на скръбта и отчаянието.

Все по-често и по-настойчиво настъпваха примамливи моменти — да зареже всичко, да се отрече от богатството си, да вземе Верочка и за цял живот да подаде ръка на Протасов.

Сърцето й тръпнеше, разумът й пламтеше. Бог, религия, отец Александър, богатство — всичко потъваше в мъглата, а на някаква скала, над мъглите като светъл призрак сияеше Протасов. Душата й се раздира на две: съдбата забива клин в душата й, сякаш се стреми или да я убие, или да я изведе на простора на волните човешки пътища. На минути й ставаше страшно.

— Настроението ти, Ниночка, е такова, сякаш си решила тая нощ да сложиш край на живота си — силно, подчертано, така че всички да запомнят тези думи, произнесе Прохор.

— Да, като че ли — отвърна с безразличие Нина, като въздъхна дълбоко. — Адолф Хенрихович, налейте ми малко коняк…

… Късно вечерта от кантората съобщиха на Прохор Петрович, че четиристотин копачи и дървосекачи са заявили, че напускат бързите, нетърпящи отлагане работи: всички се готвят да отидат при Нина Яковлевна на нейните нови графитни обекти.

— Да не се пускат, да не се пускат! — зарева в телефона побеснял Прохор. — Аз лично ще ги разстрелям с топа всичките, тези мошеници, заедно с Кук, заедно с графитния рудник!…

Запокити слушалката и се повали омаломощен в креслото.

— Какво прави тази проститутка с мен?! Какво прави тя?! — стенеше той, като натискаше лявото си око с длан: струваше му се, че очната ябълка излиза от орбитата, а рунтавата вежда неудържимо скача нагоре-надолу. Наистина нервен тик гърчеше мускулите на лицето му.

— „И така — бръсначът…“

Прохор Петрович трепна, опули очи срещу този натрапчив, толкова неприятен глас. До камината се тъмнееше клоун с черен подрасник, с кръст на гърдите и синя барета.

— А-а-а, ти ли си? — въздъхна Прохор и видението изчезна.

Прохор опита бръснача на нокътя си. Бръсначът беше остър. Пъхна го в джоба. Излезе в градината, поразходи се. Беше синя нощ. Студеничко. Лунни сенки се бяха проснали по пясъчните алейки. Гергините са росни. Студеничко. Месецът е жълт. Небето е бледно, звездите бели. Студеничко. Студено… Бррр… Къщата спи, няма светлини. Спи Нина. Върна се в къщи на пръсти. Не забеляза часовоите на външната стълба, по ъглите, пред портите. Спомни си за тях, когато влизаше в кабинета. Вратата лекичко скръцна. Стори му се, че скърца със зъби черкезинът. Би трябвало да попита караулните. Но къде са те? Би трябвало да се прегледа беседката в градината: дали не се е спотаил там Ибрахим.

— Ама не! Ибрахим е убит — си каза с облекчение Прохор.

Седна до прозореца, поотдръпна завесата, загледа месеца. Месецът пожълтяваше и му смигваше. Прохор попипа джоба си. Бръсначът е там, в джоба. Той би могъл да удуши жена си, но не… По-добре да й пререже гърлото, както е сънена, а бръснача да тури в ръката й. Съвсем естествено. Сама. Душевно състояние през време на вечерята — мрачно, унило, и неговата ловко, тъкмо на място произнесена фраза, която чуха всички: и отец Александър, и двамата лекари — ще отклонят всякакви подозрения от Прохор. А и нейният отговор: „Да, като че ли“ — този отговор също чуха всички и всеки го е разшифровал: „Да, като че ли тази нощ аз ще сложа край на живота си“. Великолепно, съвсем естествено. Във всеки случай той, Прохор, не е глупак, не е луд, той е обмислил както трябва всичко. Той прави това съзнателно, трезво. Той се е готвил за това цяла година. Жал ли му е за Нина? Да, жал му е, но не много…

— Но инак не мога, не мога — говори той на жълтия месец. Усмивката на месеца е по-широка. — Знам, най-важната мина „Нова“ скоро ще ми я отнемат. А може би вече са я отнели, само че не ми казват. Навсякъде загуби. Протасов си отива. Нина ме разорява. Иска да развива самостоятелна работа. Ще пропилее на вятъра целия си милион. Защо тази глупачка мисли, че милионът принадлежи на нея, а не на мен и Верочка? Когато се оженихме, тя, глупачката, струваше три копейки. Аз мислено взех тогава принадлежащия на нейния баща милион и нея, глупачката, като прибавка към милиона. Това е то. Милионът е мой. На мен сега страшно ми трябват пари… Няма оборотни средства… Глупачке, дай милиона!

Ъглите на устните на жълтоликия месец увиснаха, усмивката му се вкисна, светлината му стана жалка.

— Ха, Нина… Някаква си Нина, проститутка, божа кравичка. Аз не й вярвам. Предупреждавах я няколко пъти. Е, какво да правя тогава? Аз ли да загина?… Но не ми е жал за мене, жал ми е за работата. И — нека тъй да бъде!…

Прохор пристъпи към изхода, с всички сили повдигна вратата за дръжката на бравата, за да не скърца, и безшумно излезе в коридора. Промъкна се пет крачки, седна на пода, събу се, тръгна по-нататък. От стените на коридора лъхаше насреща му сънен студ. Всеки прозорец, обърнат към лунната нощ, туптеше като сърце, ритмично, подскачаше в такт с крачките на Прохор. От стените излизаха някакви „дяволски“ токове.

Прохор попипа джоба си. Бръсначът е на мястото. Враждебни токове, вибрации танцуващи електрони се въртяха, сгъстяваха се пред входа за покоите на господарката. Потоците от замайващи вълни оплетоха Прохор, влачеха го към себе си, подир себе си, в себе си, мамеха го към онези стаи, дето беше Нина. Той вървеше и не вървеше, спеше и не спеше. Само да тропнеше внезапно някой, да му викнеше „стой!“ — би паднал от страх, а може би би умрял от разрив на сърцето. Той беше вън от своята воля, не на себе си, той беше като лунатик…

Всеки мускул, всеки нерв на Прохор подсъзнателно е напрегнат докрай. А в помрачената мисъл се вплиташе безсмислица: „Лъжат, че Савоска е жив, аз убих Савоска с камък по главата“. Прохор усети в устата си остър вкус на кръв: „Свикнал съм… Не е страшно да убиваш. Всичко зависи от целта. Ако е нужно — ще убия. Човекът е животно. Не ми е жал нито за един човек в света. И за себе си не ми е жал.“

Прохор мина през трапезарията, през гостната, премина будоара, движеше се като слепец, през вечна тъмнина. Вървеше и не вървеше, спеше и не спеше.

И изведнъж огромен пламък, много приличен на стихийния пожар в тайгата, шибна душата му, гъстата тъмнина на съзнанието му. Прохор-слепецът мигновено прозря под ударите на светлината и мигновено отново ослепя: така ярко му се стори кроткото като мише оченце сияние от фитилчето на кандилото.

Креват и креватче. Дишането на детето е спокойно. Бавачката дишаше с промлясване, с бълнуване. Отведнъж Прохор цял се размекна. „Стаята на Верочка“. Свали от стола някаква вещ, като че пантофките на щерка си, и седна, протегнал ръце на коленете си.

„Боже мой! Стаята на Верочка. Но как съм могъл да сбъркам?“ Той кокореше очи, пробуждаше се. Ръцете му трепереха. Николай чудотворец му се заканваше от иконата много строго: „Махай се, наглец, махай се!“

— Кой е?

— Аз, бавачке — отговори Прохор с отмалял шепот и почувствува — по бузите му течаха ручейчета. — Аз съм, бавачке, ей сега ще си отида… Аз при Верочка. Стори ми се, че заплака…

— Не, господарю… Не плаче. Така ви се е сторило. Тя, ангелът божи, си спи.

— Да, да… Стори ми се, че плаче. — И без да изтрива сълзите си, а само хълцайки, Прохор тихо излезе.

Вървеше по коридора. Озърташе се като крадец… Пъхна ръка в джоба. Бръсначът го нямаше.

Влезе в стаята си, запали светлината, отвори шкафа и отскочи: от шкафа излезе брадатият Ибрахим и също отскочи в нищото.

— Тю, дяволска работа!… — плю Прохор. — От себе си се плаша. — И плътно затръшна вратичката на огледалния шкаф. Отново се отрази в плоскостта на огледалото. — Да, и аз съм такъв брадат, като черкезина. Трябва да си обръсна брадата. Да, да.

Пи микстура и легна. Всичко в него трепереше и се носеше нанякъде.

Скочи бързо, намери запечатания с червен восък плик, извади бележката. Редовете бяха като кръв:

„Постъпвам с пълно съзнание. Да бъда погребан като православен. Моят ковчег и ковчегът на жена ми един до друг. Ковчегът на Верочка отгоре“.

Прохор Петрович поклати глава, цял се сви, цял се смръщи и запъшка, като че плачеше:

— Нина… Жестока Нина!… Не ти ли е жал за Прохор?

[1] От фр. raison d’être — право на съществуване. ↑

16

Край знаменитото село Разбой от всички страни пристигаха с коли, със салове, със салчета громовските, напуснали работа копачи, дървосекачи, златотърсачи.

На една от изостаналите каруци пътуваха петима: Филка Шкворен, приятелят му, неотдавна избягалият от каторга Ванка Ражий и други. Изведнъж от тайгата изскочи една банда с пушки.

— Момчета, стой! Работа има! — викна един брадат от бандата.

— Ибрахимовата шайка, мале мила! — изплаши се селякът, собственикът на кончето. Той скочи от талигата и наведен, сякаш спасявайки се от куршум, се втурна в горичката. А Филка Шкворен пипна брадвата.

— Ей, чичо! Връщай се! — развикаха се от бандата. — Ние свои не закачаме…

Филка Шкворен хвърли брадвата, примигваше с обърнатите си червени клепачи и широко се хилеше с брадатата си мутра на разбойниците. Собственикът на кончето спря, занаднича от гъстата горичка и не знаеше какво да прави.

— Пари намират ли ви се, юнаци? — запита кривокракият малчо Пехтер с рисова шапка с наушници и строго огледа с бели очи талигата. Филка Шкворен пак грабна брадвата и заплашително зарева:

— И да се намират, за вас не съм ги сбирал! — И напсува бандата на майка.

— На нас не ни и трябват вашите пари — закряскаха от шайката шумно. — Ние самите искахме да ви дадем, ако…

— Пазете си ги за любовниците — скочи от талигата Филка Шкворен, попипа кесията със самородното злато под ризата на гърдите си и със силни движения почна да разкършва схваналото се из пътя тяло.

— Нямате ли тютюнец, цигарки, братлета? — попита, хилейки се мечешки, страшният наглед Пехтер. — Отдавна не съм пушил хубав тютюнец.

— Ха, цигарки!… — тръсна с пренебрежителна гордост Филка Шкворен. — Ванка, я им хвърли от моята торба една кутия от най-хубавите пури.

Всички седнаха на ливадата. От брадатите устни блъвна ароматен дим. Облакът хапещи комари отлетя надалече.

— Богато живеете — рече един млад черномустакат разбойник с черен перчем изпод шапката, като смучеше от пурата.

— Не живеем бедно — изплю се през зъби Филка и изкомандува: — Ванка, от най-добрия коняк „три звездички“! Момчета, кой има по-остър нож? Режи за мезе ингелиски колбаси.

Пехтер извади своя крив нож.

— Е, в такъв случай — добре сме се видели! — и бутилката тръгна от ръце в ръце.

— Ами къде ви е баш атаманът? — запита Филка Шкворен, който дъвчеше с конските си зъби парче сух като клечка салам.

— Далече е — без желание и не веднага отвърна Пехтер с въздишка. — Вижте какво, момчета, искаме нещо от вас: вземете със себе си двама наши, бивши громовски са, само че нямат паспорти. Белки се промъкнат заедно с вас.

— Кои са те? — опипа с вълчи очи Филка Шкворен цялата шайка.

— Ей ония двоицата от края: Евдокимов и… Страшчалка-прокурат.

— Защо да не ги вземем? Ще ги вземем.

— Е, няма ли още конячец? — смигна закачливо белоокият Пехтер.

— Господарски няма, „три звездички“ — преглътна слюнките си Филка. — Но има една бутилчица чужбински, синичък. Ей, Ванка! Дай матроския коняк „две кокалчета“!…

Ванка Ражий, ухилил широко грапавото си лице, измъкна от торбата бутилка денатуриран спирт с надпис „ОТРОВА“, с череп и кръстосани под него кости. Всички се разсмяха високо. Пехтер пръв отпи от бутилката две-три глътки, сграбчи брадата си, затръска конвулсивно глава и погнусен плю. Отново всички се разсмяха и също плюха.

— Е, бива ли го конячеца „две кокалчета“? — попита Филка, като покашлюваше с лаещ смях.

— Добър е, може да се пие — избърса сълзите си Пехтер, обърна се настрана и повърна.

Бутилката тръгна да обикаля. Бандата е облечена с чисти, с громовски, задигнати от складовете дрехи: сиви филцови шапки, богати костюми, скъпи палта. Наистина, костюмите са доста изпокъсани, зацапани, кални.

Работниците с весела завист поглеждаха бандата, а Филка Шкворен си чоплеше носа.

— Ех, мама му стара — каза той, — иде ми, момчета, да стана разбойник с вас: лека, доходна работа… Не… И да ме молите, пак няма да дойда.

— Па защо така?

— Либето ме очаква в Расея… Ех, дяволът да те дамгоса! — млясна Филка и като сръбна от денатурирания спирт, избърса уста с брадата си: — Ще отида в Тамбовска губерния — ще се оженя. Сега съм… свободен. Богат… Ох, че много съм налапал тук! — удари той с длан по гърдите си, като приятно опипваше плъзгавото злато. — Махам брадата, махам парцалаците, обличам се като пан, мустаците на колелце — вземай, която щеш Катюха!… Аз, братлета разбойничета, отведнъж три ще пипна. Богатството ми ще стигне. Едната — дебела, едра, нещо като ярославска телица; другата — слабичка, мъничка, а па третата — като писана хубавица да е, тъкмо в плепорция. Ох, ох, ох, карай, не се бой! — Филка с един замах засука ръкави и оперено опря ръце на кръста.

Приближи с наръч съчки избягалият стопанин на кончето, изгледа бандата и каза, като кривеше страхливо лице:

— Аз изтичах за клечак. Да не мислите, че съм се изплашил от вас? Вятър…

И започна да кладе огън.

— Момчета, я дръжте! — изхриптя Пехтер, загледа се свирепо с белите си очи в изплашеното лице на селянина и извади от кончова кривия си нож. — Дръжте да заколим този селяк: кончето му ще ни потрябва.

От страх фуражката на селянина сама помръдна. „Че какво — помисли си той, — на тях, дяволите, нищо не им струва да утрепят човека… От това живеят“.

— Че защо ще ме колите? — рече той задъхан и се опита да се засмее угоднически.

— Как защо? Ще те смелим за колбаси! — развика се бандата.

— Е де, няма да стана за колбас — поокопити се селякът. — Аз, братлета разбойничета, откъм главата съм костелив, а отзад смрадлив.

Всички зацвилиха. И Пехтер се ухили гадно. Огънят се разгаряше. Всички се вмъкнаха под дима, за да се спасят от хапещите комари.

От гъсталака на гората два пъти се разнесе остро изсвирване.

— Хайде! — изкомандува Пехтер.

Всички скочиха.

— Хайде, прощавай, Страшчалка-прокурат! Прощавай, Евдокимов! Благодарим ви. А па ние във ваша чест на Громов леменация ще устроим… То и неговите работници, така се чува, доста са се размърдали. Голяма тупурдия трябва да стане — викаше бандата, отдалечавайки се, на двамата останали свои. — Момчета, песен!… — И ето че прокънтя дружно хорова разбойническа песен:

Не грей, слънце, нас сред мрака,

вие се над нас мъгла.

Нас куршум студен ни чака,

готви примка орис зла.

Ех, кучешка участ,

наш черен зандан!

Долина, глогина

и гроб под пръстта!

Филка Шкворен замръзна на мястото си, раззинал широко косматата уста и наострил ухо. Най-сетне песента се заплете в пущинака, замря.

— Ама че пеят, тяхната мама!… Не е по нашенски — изпсува той възторжено, въздъхна и трогнат, затръска глава. Очите му горяха с блясъка на силно възхищение.

В село Разбой има шум, врява, гуляи. Днес и утре в селото ще е голям празник: петстотин пияни златотърсачи ще оставят тук много хиляди пари, два-три пуда самородно злато и, разбира се, няколко загубени, отишли за нищо и никакво евтини живота.

Този празник храни цяла година цялото село. Не току-така са весели, така са се разтичали стопаните на бордеите, къщите, големите къщи; те са готови да се пръснат на парчета, те внимателно ловят всяко желание на скъпите гости, угаждат им, търпят псувни, бой, само да могат, робски унижили се до положението на последния мазник, да обърнат по-ловко джобовете на своя ближен, а ако потрябва, и да чукнат този ограбен брат с брадвата по черепа.

Много бордеи, къщурки и къщи са украсени с трицветни знамена, зеленина, бор. Покрай прозорците е посипан чист пясък, стаите са прибрани, подовете измити, пухениците бухнати, кучетата вързани и муцуните им здраво омотани, за да не смеят да полаят почетните минувачи.

Вечер. В селото се вливат все нови и нови тълпи громовски работници. По улиците с хармоники, с песни на тълпи скитосва пиян народ. Вдигнаха прах урядникът и двама стражари.

Светваха лампите. Народ на купчини стоеше извън селото, до портите в полето. Причакваха закъснелите пътници. Ето че приближи талигата начело с Шкворен.

— Ах, милички! Ах, скъпички!… — развикаха се посрещащите жени и девойки. — При нас елате! При мен!… Не, при мен е по-спокойно, при мен елате, соколчета мои… — блъскайки се една друга с лакти, в надпревара викаха те работниците.

Филка Шкворен скокна от талигата, взе торбата си и с независим вид тръгна напред, в селото. Той е облечен в дрипи и наглед е страшен, никой не се лепна за него, никой не искаше да го има за свой гост: „Голтак, пияница, нищо не можеш взе от него“.

Обаче страшният скитник беше догонен от едно малко деветгодишно момиченце — Акулка. Като загрибаше с кривите си крачета прах и оправяше на главата си синичката кърпа, то изпревари Филка и отстъпвайки заднешком пред него, заквича с тънък гласец:

— Ох, чичко, ох, миличък!… Да отидем, за бога, у нас… Ние ще ти направим мекици, пелмени ще ти сварим. Хиляда парчета сме приготвили. В банята ще те…

— Махай се, момиченце! Ще те сгазя.

Акулка отскочи настрана и като махаше бързо с тънката си лява ръчица, затича успоредно с брадатия чичко.

— Не се ядосвай, чичко… Ние сме добри… не сме крадци като другите. Ние ще те запазим, чичко миличък. Целеничък ще останеш… Майка ще излови всички въшки в главичката ти, скъсаното ще зашие, долните дрехи ще изпере…

Акулка изразходва всичките си думи, всичките си мисли и сега не знаеше с какво да съблазни страшничкия чичко. На Филка Шкворен му дожаля за момиченцето, спря се, запита го направо:

— Ами какички имате ли?

— Има, чичко!… Има, миличък! — закачливо изчурулика то.

— Кои са?

— Аз и майка!

Възпалените, с обърнати клепачи очи на скитника се засмяха. Той мушна на момиченцето пет рубли и викна:

— На! Марш в къщи, мишле!

Сърцето на момиченцето замря и тутакси изпадна в радост. Стиснало здраво в ръка златната паричка, то замята пети към къщи.

— Ей! Хорица! — провикна се скитникът. — Една тройка врани коне! Но цялата да бъде накичена с панделки… Говори ви Филка Шкворен, най-прочутият богаташ! Ето ги паричките. На… Гледайте, хорица!… — тръскаше той една пачка книжни пари и подсвирваше като дявол в гора.

— Сега, приятелче, сега. — И най-пъргавите се спуснаха колкото им крака държат към къщи да запрягат конете.

А там, на брега на реката, до пристанището, където пъхтеше един параход и се тъмнееше грамадата на тежък шлеп, посрещаха приближил се сал с народ. Сред сала гори огън върху тухли. Гъстата опашка пушек, оцветена в основата си от възрозовата светлина на пламъка, се извиваше като кивер към фарватера на реката и се сливаше със сумрачната далечина. Громовските работници се размърдаха на сала, надигаха на гръб сандъците, торбите, инструментите, скачаха във водата, изпълзяваха на брега.

— Ей, варда! — гъгнеше един безнос, валчест като топка чичо, който пъплеше от сала нагоре по склона. — Не виждаш ли кой е пристигнал?… Аз пристигнах! Тузик…

Той беше колоритен със своето едро, широкоплещесто, с голямо шкембе, туловище и смешно къси, дебели крака, обути с кадифени калцуни с големи стъклени копчета. Синият елек, като сюртук на староверецтърговец, стигаше до петите му и приличаше на пола. Бузестото му, медночервено, цяло изкълвано от сипаница лице е безбрадо и без мустаци като на скопец, а и гласът му е също като на скопец тънък. Вместо нос — тестообразно, лишено от кости парче месо с остър клюн, изкривен наляво и сраснал здраво с бузата, а вдясно стърчеше уродливо обърната черна ноздра. Той беше жаден за жени и жените го обичаха: богат и добре плаща.

— Ей, женски! Посрещнете Тузик!

Към него се спуснаха един висок, с ленена брада селяк и червенобузеста, с големи обеци като обръчи, снажна вдовица Стешка.

— Тузик!… Исай Ермилич… Здравей, приятелю!… — И двамата сграбчиха безносия в прегръдките си и почнаха, без да се гнусят, да го целуват като най-близък човек.

Дотича друга, също такава едра жена — Секлетиния, и също гледаше да лепне целувчица на безносия по широките, дебели устни.

— Исай Ермилич! — викаше тя като на глухоням. — Нима не си спомняш твоята Секлетиния, нима няма да ме удостоиш с посещение?

— Ще те удостоя. Всички ще удостоя! — гъгнеше Тузик. — Слюнката ми кипи за жени. Зажаднял съм в тайгата… Ей, народи! Сукно червено има ли?

— Няма, Исай Ермилич…

— Кадифе има ли?

— Няма и кадифе, Исай Ермилич! Има, но няма да стигне… Извиняваме се още веднъж.

— В такъв случай ето ти пари… Бързо донеси три топа червен плат. Не желая да стъпвам по вашата мръсна земя с чисти крачета.

Селянинът и първата, прилична на затлъстяла циганка жена, хукнаха към дюкяна, а в това време при Филка Шкворен пристигнаха три тройки със звънчета, с панделки.

— Карай по всички улици и покрай парахода! — изкомандува Филка и се качи в първата тройка. — А останалите коне след мен, празни…

Изтегнал се като знатен пан, скитникът поглеждаше също като герой-победител бродещите из селото гуляйджии и под дрънкането на звънчетата, подскачайки на неравните места, викаше гръмогласно:

— Не завивай! Тъпчи народа!…

— Ей, ще ви опърля! — шибаше летящата тройка гологлавият момък файтонджия. — Пази се! С търбуха си ще изкарам някому окото!…

Всички отскачаха от тройката като от смърт. Смях, псувни, свиркане. Облаци прах, тропот на копита, тръскане по дупките, вятър.

— Тъпчи народа!… — кокореше очи Филка. — Сто рубли за човек…

Файтонджията прехапа устни, па му притъмня пред очите и опърли една навряла се под камшика бабичка, а един търкалящ се пиян селяк прегази през средата.

— Тъпчи народа!…

— Тъпча!…

А когато на острия завой файтонджията се огледа, Филка Шкворен го нямаше в екипажа.

… Донесените три топа червена басма разстилаха пред Тузик като червена пътечка, изравняваха тази пътечка стотици ръце. Пътечката дотича до ъгъла и тутакси се замисли: накъде да завие.

Три семейства изгаряха от алчност да примамят Тузик при себе си: едни влачеха пътечката направо, други се мъчеха да я извият вляво, трети дърпаха басмата от ръцете и теглеха пътеката надясно. Започна караница, а след караницата удряне по мутрите. Стече се народ.

— Тузик е пристигнал, Тузик!

Валчестият, замаян от почитта спиртоносец, приветствуван от ревящата „ура“ тълпа, плуваше смешно-величествено по червената пътека, покланяше се милостиво на народа като царя в Кремъл от Парадното стълбище и хвърляше с шепи на народа дребни сребърни монети. Синята дреха замиташе след него дирята като шлейф на пола и светлосинята дамска шапка с пауново перо се смъкваше на тила му. Като доплува до ъгъла, дето ставаше боят, Тузик се спря, зацвили на побойниците като жребец, махна с дясна ръка, всички пръсти на която бяха нанизани с десетина скъпоценни пръстенчета и изгъгна с тъничко гласче:

— Първо на първо оправяй пътечката към Даря Здобненкая. При останалите женски поред, през нощта.

Втората тройка направи опит да качи Филка Шкворен, който се търкаляше на пътя. Но скитникът се държеше за ударената глава и изплашен викаше:

— Страх ме е! Не ми трябва… Искате да ме осакатите, гадове!… Носете ме на ръце ей в оная къща.

От новата, чисто рендосана къща, накъдето понесоха тържествено като богдихан Филка, излязоха да посрещнат скъпия гост старият стопанин и двамата му сина с невястата.

— Добре дошъл, гостенино!… Заповядайте… — покланяха се домакините. — Варвара, махай чергите, постилай килимите, та да не изцапа крачетата си гостенинът… Отваряй по-широко вратата!…

— Какво, през вратата ли?! — бухна Филка като бухал от дърво, държейки се за шиите на двамата високи, яки селяни: те бяха преплели като стол ръцете си, скитникът важно седеше на ръцете им като на високо кресло, а отзад една пияна, със синина под окото жена най-усърдно подпираше с длани отъркаляния в калта гръб на Филка:

— Да не паднеш, миличък…

— Мигар си мислиш, стар овен, че аз ще мина през твоята мръсна врата? Не виждаш ли кого приемаш, мръснико?! Избий нова!… Избий прозореца!

В отговор на ругатните старият домакин се заусмихва, готов на всичко, пошепна нещо на единия си син, пошепна на другия, посъветва се с очи със снаха си и като се кланяше ниско на Филка, продума:

— Скъпичко ще струва, желан наш гостенино. Къщата е нова, хубава.

— За всичко плащам в брой! — И като запуши една след друга ноздрите си, Филка се изсекна юнашки през раменете на великаните-селяци, които го държаха във въздуха.

— Кое прозорче ще заповядате да избием? — запита подлизурски старият стопанин.

— Средното!

— Петруха! Стьопка!… — засуети се старецът, като махна с лакти, сякаш беше сръбнал жива вода. — Действувай!… Ама моментално да стане… Варвара, лоста!

Петруха рипна в къщата, с два удара на пестниците си изкърти рамката. Стьопка дотича с триона. Святкайки в чевръстите ръце на Стьопка и Петруха, трионът запищя с висок писък и плюеше стърготини на един сажен. За пет минути новата врата беше отворена, стълбата със стъпалата поставена, просната пъстра пътека.

— Заповядайте, скъпи гостенино…

Филка Шкворен запухтя доволен. После рече:

— Коремът ми се е надул. Искам да се облекча. — Напъна се и силно като кон издаде един непристоен звук.

— Наздраве, миличък! — поклони се усмихнато в гърба на Филка жената, която помагаше да внесат госта в къщата.

— Хайде, сегинка внасяй, с божа благословия — продума с облекчение Филка.

17

Есенната нощ настъпваше тъмна, люта, страшна.

Пияните улици виеха с вълчи вой, разговаряха помежду си и с гората отвъд реката чрез рева на хармониките, разгулната песен, предсмъртното хъркане на убиваните, страшния вик: — „Помощ, спасете ме!“

Полицията я няма, полицията се е скрила. На буйството, на блудството, на кървавите схватки — свобода. Онези, които ценят своя живот, са се сврели в къщи като мишки. Онези, които ценят златото, осакатяванията, смъртта, тършуват из мрака. В големите къщи са се изблещили ярки светлини. В къщурките мъждука слаба светлина като вълче око.

Набъбналата от скандали тъмнина се люшка от край до край. Всичко е в движение: къщите танцуват, в къщите танцуват. Изгрухтя шопар. Вдига врява с пиянските си ругатни някаква бабичка. Хлапетии на черен рояк се носят със свиркане. Дерат се от лаене заключените по зимниците зли кучета.

Пияна банда от громовските брадати златотърсачи, прегърнали се през вратовете и загребвайки прах с преплитащите се крака, цепят право напред, препречили пътя като стена.

— Ей, хора! Къде е кръчмата? Покажи кръчмата!

— Гуляйте, прелетни птички! Карай докрай, пасмино неудържима!

— Ганша, запявай!… Мишка, гръмни с хармоничката.

Изтрещя, озъби се в тъмнината с всичките си клавиши ревящата хармоника, озъбиха се, дъхнаха на бъчва раззинатите уста и весела частушка се запремята във въздуха като побъркан заек от баир.

Голямата къща на Сила Митрич, кръчмаря, е на самия край, до водата. Тясната странична стена на къщата се губи като подпора на мост направо в черните вълни на река Болшой поток. Над равнището на водата в стената има тясна задна врата. Тази врата е разбойническа: до вратата — вир, два сажена дълбок.

Семейството на стопанина е горе. Там е мрак и тишина. Затова пък на долния етаж, дето е кръчмата, е светло и весело. Обширен, нисък, с тъмни гредоредни стени салон. Три големи ярки лампи. Кръчмарски тезгях. Зад тезгяха — опрял шкембе в касата — плувналият в тлъстини кръчмар Сила Митрич. С жилетка, със синя риза; през шкембето — верижка. Косата му е напомадена и благочестиво сресана на прав път. От голямата брада и червеното бузесто лице също лъха благочестие. Очички тесни, позамижали. Гласец мазен, тъничък, с язвителна пресипналост. Когато е нужно, тези сладникави очички могат да убодат силно, а гласецът да зазвучи жестоко и твърдо.

Петимата музиканти: двама цигулари, хармонист, тръбач и барабанчик — уморени, пияни, потни блъскат с бесни звуци мръсния, просмукан с кръчмарска отрова въздух. Пияни, потни, уморени момци, жени, моми, мъже и плешивоглави старчоци се друсат в похотлив танц.

— Карай по-живо… Бясно! — пристъпва, като плете крака, богатият спиртоносец, безносият Тузик. Той отдавна е хвърлил дрехата си, лицето му пламти, пот се стича като град, дланите му са мокри, четирите часовника в джобовете на атлазената жълта жилетка, верижките, пръстените, халките дразнят жадните очи на гуляйджиите. Месестият му корем е увиснал до колене, под корема се мяркат късите кадифени крачета. — Ех, малина, ягода… Жени, моми! Разширете кръга!… Не виждате ли кой играе? Аз играя!

— Дръж се, Исай Ермилич! Давай! Давай!… — подвиква една жена — циганка с широк задник и тръска сребърните обръчи на ушите си. С ръце на кръста, като повдига нагоре ту дясната, ту лявата си ръка с кърпичка, тя ситни с крака на място и приближава едрите си гърди към безносия. — Ох, ще те изгоря! Давай! Давай!… — пищи разюздано жената. Плесна с кърпичка безносия по рамото, бутна го по ребрата с гол лакът, отметна глава, примижа, отвори белозъба уста и със страстна усмивка, като все така ситнеше на място, заплува назад.

— Давай! Давай!… — гъгнеше безносият. — Давай по-бързо!…

— Давам…

Той изцвили, като мека топка се дотъркаля до шестпудовото женище като Дионис към менадата, подхвана я под задницата и под врата със силните си ръце на горила. — „Давай!“ — „Давам!“… — издигна я над главата си като перце и през стената на разстъпилите се зяпачи я понесе сякаш мечка теленце към страничната врата, в килера.

— Ох, ще те изгоря! Ох, ще те изгоря! — стенеше жената с разгарящ се смях, като се извиваше и риташе към тавана с крака в червени чорапи.

Свиркане, врява. Хоп-хоп, хоп-хоп! И в кръчмата нахлу бандата на Филка.

— Ей, кръчмарю! Сила Митрич… Водка!

— Зеле! Квас!

— Шампан-ско-о-о!

До тезгяха тъпканица. Звънкат в тезгяха рубли, петдесет копейки, златни петрублевки, шумолят хвърляните на показ банкноти. Кръчмарят с широка като лопата ръка непрекъснато сгриба като боклук парите в чекмеджето. Ресто не връща, пък и никой не иска ресто. Плюскат водка, коняк, вино жадно, с бълбукане в гърлото, като изгорели от жажда.

Действувайки с лакти, Филка едва се провря с бандата си до кръчмаря:

— Сила Митрич!… Буре водка… За цялата компания. Па ако ще да ми падне кратуната от раменете! Хайде! Слагай бурето направо на пода посред кръчмата… Хей, хорица! Насам — поевтиняла е!…

Запъхтеният топчест Тузик със златните верижки и пръстените се дотърколи до кръчмаря:

— Сила Митрич, две думички само. Ето ти портфейла… Вътре са осем хиляди и сто. Провери.

— Вярвам, Исай Ермилич, вярвам, миличък.

— Прибери го… Пред хора ти го давам… — И безносият Тузик предаде на кръчмаря издутия портфейл от свинска кожа. — А за нас, разбираш ли, в стаичката — винце, мезенца, разни шоколадени сладкиши. А-а… Филя, приятелю! И ти ли си тука?… Пък аз съм със Стешка… Ама хубавица! Чак слюнки да ти потекат… — Той плю и избърса изкривената си уста с ръкава на копринената си риза. Безобразното му лице беше гнусно със своята похотливост.

А бандата на Филка седна на пода около бурето и зарева песни.

Главо, главо ле моя, ти буйна-а-а…

ех, дали ще те нося аз дълго-о-о… —

ревеше тъжно бандата на Филка Шкворен старата жална песен. Самият Филка, изкривил уста и хванал брадата си с ръка, подръпваше широките си рамене и също пригласяше с грапав бас, тръскаше глава и плачеше.

По ъглите, проснати на пода, се прегръщаха пощурели от водката мъже и жени. Сръчните хайдушки ръце на жените успяваха да очистят до прашинка джобовете на златотърсачите.

Газта догаряше в лампите. Стъмняваше се. През вратата се подаде от улицата мустакатата мутра на урядника, подушил въздуха, заби остър като свредел поглед в изпотения, измъчен кръчмар, в капналите от умора прислужници и изчезна.

Чашите сновяха сред бандата. Бурето пресъхваше.

Иля в гроба пръстчица студена-а-а…

мен горкия навеки ще скрие-е-е… —

ревеше с цяло гърло бандата, като хващаше за краката притичващите жени и момичета. Филка плачеше и бърбореше:

— Хорица-мушици… Милички мои… Обичам хорицата!

— Господа гости! — завика кръчмарят, изкачи се тежко на тезгяха и натисна звънеца. — Минава вече два часът през нощта!… Заповядаха ми да затварям… Полицията идва… Бъдете така добри да се разотидете. Хайде, живо, живо, живо!

Петима яки прислужници, наети от кръчмаря специално за дните на гуляя, изблъскваха, изхвърляха през вратата, влачеха за краката спящите по оплютия, полян с вино и кръв под. Изхвърлен беше и Филка Шкворен.

Помещението се очисти. Убити, слава богу, нямаше. Кръчмарят се обърна с лице към иконата, поклати благочестива глава и три пъти се прекръсти набожно. Даде на прислужниците по пет рубли и по бутилка бира.

— Утре от сутринта, момчета — рече им той.

Прислужниците — местни момци с бели престилки — си отидоха, като подрънкваха пълните си със сребро джобове. Двете прислужващи момчета и старата едноока миячка метяха пода, прибираха изпотрошените съдини и бутилки, внасяха всичко в кухнята.

От килера долиташе пискливият смях на пияната Стеша и грубото гъгнене на безносия. Най-после всичко стихна. Само зад стените на кръчмата ревеше със стотици гърла страшната пиянска нощ.

Отдолу по пода лекичко почукваха. Кръчмарят проверяваше прихода и бърбореше. „Две хиляди осемстотин деветдесет и седем, две хиляди деветстотин“ — а в отговор чукна три пъти с ток по пода: „Ей сега, де… чувам“.

В килерчето е тихо. Кръчмарят отделяше стотарките надясно, а златните — в една тенекиена кутия от бонбони и продължаваше да брои прихода. После извади от пазвата си портфейла на безносия, надникна в него, лизна набързо с поглед иконата, въздъхна, отново пъхна портфейла в пазвата си и на пръсти — към килерчето.

Наведе се и почна да наднича през дупката в килерчето. А вратата по челото: хлоп!

— Ти какво правиш тук?

— Ами аз, Исай Ермилич… Такова… как да река… — взе да го усуква с мазен гласец кръчмарят. — Да проверя да не ви направи нещо Стешка… Де да я знаеш?… Предпазливостта не вреди. А аз трябва да отговарям за моите гости… Хи-хи-хи!…

— Глей каква е антиресна. Полюбувай й се… — разтвори вратата безносият. На кревата се беше изтегнала в дълбок сън полуголата Стеша.

— Същинска лакерда… Исай Ермилич… — млясна кръчмарят.

— А аз отивам при кума, при воденичаря.

— Знам го, знам… Не е ли опасно? Нощ, скандали, Исай Ермилич.

— Не ме е еня! — И безносият като с железни клещи стисна с два пръста кръчмаря за рамото.

— Ох! Ох!… — изви се кръчмарят и от болка приклекна едва ли не до пода. — Бая силица имате… Не желаете ли да пийнете нещичко на тръгване?…

— Не.

— Защо? Една вишновчица…

— Не.

— В такъв случай, благоволете да получите парите си…

— Давай ги, братко, давай ги, Сила Митрич.

— Заповядайте при чекмеджето, Исай Ермилич. Вашето портфейлче е там…

С дългата си дреха безносият тежко стъпи от другата страна на кръчмарския тезгях, към чекмеджето. Кръчмарят отвори чекмеджето и зашари с очи, сякаш търсеше забуталия се някъде портфейл.

— Колко ти дължа за пиенето?

Ликът на кръчмаря изведнъж цял се промени, тръпки полазиха по гърба му. С твърд и жесток глас той каза:

— Все някак ще уредим сметката — и силно натисна лоста под чекмеджето.

Под краката на безносия Тузик мигновено се разтвори люкът, на който стоеше, и Тузик тежко се строполи под пода. Той долови в мрачното подземие мътната светлина на фенер и глух, гукащ глас:

— Честит празник, Исайка, дяволе!

Разярен и изстинал от ужас, безносият се изправи по мечешки на задни крака и с мъртва хватка докопа някого за гърлото. Но тилникът на брадвата тутакси пръсна черепа на скитника…

На краката на съблечения до голо треперещ труп бързо вързаха тежък камък.

— Отваряй! — гукна неизвестният глас.

И трупът беше изтласкан през един таен отвор в стената направо във вълните на Болшой поток.

Ръцете на кръчмаря се тресяха, в ушите му звънкаха жълтици, зъбите му тракаха. От улицата на вратата се почука силно. Влезе пиян Филка Шкворен.

— Тузик тука ли е? Ах, отишъл си? И парите е взел?

— Ами да… Разбира се…

— А мен ме биха, разбираш ли… Ограбиха… Само че и аз не съм вчерашен! — Филка измъкна от пазвата си окървавен нож и се закани към улицата.

Като страшно едро плашило той стоеше върху затворения люк срещу кръчмаря. Цялото му лице беше потънало в кръв. Дясното му око беше отекло. От косата по дясното слепоочие и по скулата течеше кървава струйка.

— А аз, разбираш ли, гуляя… И ще гуляя! — удари Филка по тезгяха с пестник. — Само че аз умната. Двама май че очистих… Ама и мен ме цапнаха. Едва офейках… И утре ще гуляя цял ден… Но златото няма да дам, мискини, няма да го дам! — И Филка отново се закани към улицата с ножа. — В торбичката може да имам за двайсет и пет хиляди! Да, може да съм и по-богат от Тузик!… Ама ми е тежко. Повярвай, Сила Митрич… Тежко… Мъка, разбираш ли, мамицата й! Ех! — И Филка пак тропна по тезгяха.

— Не трополи… По-добре пийни и лягай да спиш. Уморен съм, спи ми се, та умирам.

— Не, Сила Митрич, няма да легна! Защото мъка ми е… Душата ми вие… Ще ида да гуляя. Във водка ще удавя душата си. Черна е моята душа. А ако ме пречукат, помоли се на бога за душицата ми. Убиец съм аз, дявол… Убиец!… — Филка изкриви уста и закри с лапа рунтавото си лице.

— Златото у тебе ли е?

— У мене… Ей го… Вземи го на съхранение. Аз съм прост човек… Вярвам ти. Аз, братко, в Тамбовска отивам да се женя.

Кръчмарят тропна три пъти с ток по пода:

— Дай го, дай го, братко… Дай го… Па няма какво да ти е мъка… И аз, братле, съм убиец… Майната му… Ей сега ще те оженят — рече кръчмарят и натисна лоста под тезгяха.

Филка Шкворен също така бързо се прости с живота. В дълбокия стъклено-червеникав вир сега той стоеше редом с веселия Тузик без мъка, без злоба в сърцето. С тежки камъни на краката, които залепваха стъпалата на труповете за дъното, двамата златотърсачи, подвластни на течението на реката, лекичко мърдайки ръце, изискано вежливо, като никога приживе, се покланяха един другиму. Те учудено се оглеждаха един друг със своите ослепели очи, силеха се да си кажат нещо — може би нещо мъдро и добро — и не можеха да го кажат.

От сутринта екливо изсвирваше параходът и свикваше заминаващите. Мрачни, пребити, ограбените хора почнаха малко по малко да се смъкват към пристанището. Пестеливите, сериозните работници — те бяха огромно мнозинство — нощуваха на шлепа. Тази трезва човешка маса посрещаше пияниците ту със злобен, ту с презрителен присмех. Мнозина от ограбените гуляйджии, които две, три години бяха пестили, за да се върнат в къщи като състоятелни и почтени хора, сега, след като си бяха отспали, изпадаха в пълно отчаяние: скубеха косите си, ту със сълзи се молеха богу, ту богохулствуваха в безумство, ридаеха като слаби жени, молеха другарите си да ги убият, разбиваха главите си в стените, в умопомрачение се хвърляха в реката.

Тая сутрин улиците на хайдушкото село Разбой бяха страшно тихи, траурни. Влачеше се — плуваше неотминаващ облак. Синята небесна вис помръкна. Грешният въздух е пронизан от тънките нишки на студения дъжд. С мрачно крякане, сякаш някой набива пирони в ковчег, прелита косо ято зловещи птици. Унил камбанен звън, който пада твърдо от камбанарията в бездната на скръбта и подличкия ужас, призовава хората на очистителна молитва. Ала богомолци няма. Никой няма да се прекръсти: душата и ръцете са налени с олово. Дори Филка Шкворен направи опит под водата да се прекръсти, но безволната му ръка се спря насред път.

Вредом униние, вредом мъртвило. Страхът пред стореното и лютите сенки от вчерашните разгуляли си страсти-страдания притиснаха плътно целия живот в селото. Тежко, тежко ти, разбойническо село Разбой!…

Затуй пък стражарите бодро кръстосваха из селото със съзнанието за докрай изпълнен дълг. Най-радостен от всички се чувствуваше напереният урядник, получил от кръчмаря на четири очи петстотин рубли.

Документите на заминаващите бяха проверени от полицията. В два часа през деня параходът замина. В душата на беглеца Страшчалов е радостна музика. Филка Шкворен, когато параходът минаваше покрай него, се опита да се хване за колелетата, опита се да извика: „Братлета, вземете ме в Тамбовска…“, но параходът отмина с безчувствено пъхтене.

От следствените власти и полицията бяха вдигнати от селото и от покриващия мерата шубрак осемнадесет пресни трупа. В болницата попаднаха осем души осакатени. Тридесет и трима души лежаха в дранголника.

Страстите се уталожиха, скоро ще премине и страхът. Но тежките страдания, включени и в страха, и в страстите, задълго ще останат в злопаметното съзнание на народа.

Река Большой поток се слива някъде през подземните недра с Угрюм-река.

И всички води на света в края на краищата се стремят към предвечния Океан.

Осма част

1

— Може ли? — И в кабинета на кулата влезе, лъщящ като стъклено кълбо на слънце, Фьодор Степанич Амбреев. — Е… Мили мой Прохор Петрович… Мисията е изпълнена. Можеш да смяташ, че животът ти е вън от всяка опасност. Най-после Ибрахим-Оглу е убит.

— Как? — скочи Прохор. Изведнъж цялото му лице се набръчка в гримаса на неудържима радост; той прегърна силно изправника и закрачи из кабинета, като стъпваше твърдо и отсечено.

— Къде е? Къде е трупът? — препираше той лъхтящия Фьодор Степанич.

— Заровен е.

— Изрови го и ми го докарай тук! Искам лично да се убедя.

— За съжаление, той е обезглавен. — Седналият изправник се наведе, пъхна мускулестите си ръце между разкрачените дебели крака; бръснатото му джунесто лице напомняше муцуна на мопс. — Следих го повече от две седмици. Бях спиртоносец, почерпих ги с хубав спирт с приспивателно. В дола при Ръждивото изворче. Наистина черкезинът и още четирима бандити не пиха… Нощ. Аз се отдалечих тихичко от огъня, дадох три изстрела и моите долетяха. Четиримата трезви се метнаха на конете, с тях и Ибрахим, офейкаха в гъсталака. Ние по петите им! Престрелка. На развиделяване намерихме убития черкезин. Разбойниците го бяха оставили, но главата му, дяволите, бяха взели със себе си. Търкаляше се гол. Ръцете му сгърчени. В едната ръка ханджара. Ей този на̀ ханджар… Кавказки. — Фьодор Степанич извади от чантата си един ханджар и го подаде на Прохор.

— Познавам го… Неговият ханджар е — погледна бегло Прохор смъртоносното оръжие, седна до масата и като зарови пръсти в косата си, се замисли мрачно.

— Да, да… Неговият, неговият ханджар е, веднага го познах. Спомням си го — бърбореше той в пространството, сетне удари с юмрук по масата и закрещя с остър нечовешки глас като трагик на сцената. — Да се изрови!! Да се докара тука! Да се изгори! С пепелта му да се зареди топът и да се изстреля както с праха на Митка-лъжецаря!

— Слушам.

Заобиколените с тъмни сенки, дълбоко хлътнали очи на Прохор Петрович се облещиха и избухнаха като барут, но тутакси угаснаха. Отпуши шишенцето с мастилото, разклати го, помириса го.

Изправникът се взираше проницателно в Прохор.

— Не бях те виждал отдавна, Прохор Петрович. Изменил си се много. Отслабнал си. Боледуваш ли?

— Да, боледувам… — преглътна Прохор слюнката си и наведе глава. Мигаше често, като че се канеше да заплаче. Стоеше до ъгъла на масата и машинално движеше пръст по нея. — Боледувам, братко, боледувам. — Той вдигна глава и каза разпалено: — Не толкова аз, колкото всички те боледуват. А аз съм почти здрав… — Той криеше очите си от изправника. Погледът му смутено играеше, рееше се в пустотата, подскачаше от предмет на предмет. И изведнъж — стоп! — телеграмите.

— Да беше си починал, Прохор Петрович.

— Да, май че трябваше… Виждаш ли? Чети… Протестират полиците… От Москва… от Питер. А аз — пет пари не давам. Нека… Дяволи, скотове! А ето още една… От Московската търговска банка: „В случай, че не изплатите два пъти отсрочваните вноски към нашата банка, механическият ви завод ще бъде продаден изцяло на търг“. Заканват ми се, гадовете. А откъде да взема? Аз съм пуснал към седем милиона в работа. А тя, мръсницата, не иска да даде… А е гъбава с пари, тази проститутка… — Той говореше със замиращ шепот, чорлавата му глава беше наведена ниско, върху телеграмите капеха сълзи.

Наведен, изправникът покорно сумтеше. Очите му играеха лукаво и при радост, и при скръб.

— Пет пари не давам, пет пари не давам!… Само да се оправя… Всичко ще си възвърна… Милиард ще имам, цял милиард, цял милиард — пресипнало шепнеше Прохор Петрович, като се секнеше. И — силно, с алчност в гласа запита: — Нямаш ли водка у себе си, Фьодор? Не ми дават…

След разстрела на работниците дякон Ферапонт някак цял се разглоби душевно, загуби опора в живота: и за Прохор му беше жал по човешки, и ясно виждаше, че Прохор тиранизира народа, че е враг на народа и народът го мрази. Дяконът от скръб престана да се занимава с ковачество, взе да се замисля за своя собствен живот — взе, глупакът, че от работник стана „духовник“ — започна да размишлява върху живота изобщо.

И му се стори, че животът му от прост и ясен ненужно се е усложнил — отделил се беше от единия бряг, но не беше намерил пристанище на другия. Сега е чужд тук на всички: като недоук, отец Александър едва го поглежда, а бившите му приятели работниците странят от него. Семейният живот също му се виждаше несполучлив: Манечка е глупава, Манечка не е хубава, Манечка е безплодна.

Ех, какъвто е снажен, да имаше вместо тоя дребосък Манечка някоя жена като едра кобила, ей такваз една държелива на пиене, двама да не могат да я обхванат…

„Не, братко Ферапошка, не е то така, съвсем не е така — разсъждаваше той, като пушеше на прага с циганската си, колкото пестник, лула и изпускаше пушека през пролуката на полуотворената врата. — Ще взема да зарежа всичко, ще отида при разбойниците, главорез ще стана, ще го ударя на голямо пиянство“. Ту му се привижда, че е първи протодякон в Исаакиевската катедрала, че на царския празник е гръмнал „за многая лета“, че самият цар се олюлял и закашлял, а народът, като от топ, се натъркалял долу, че като си поел дъх, царят го поканил в двореца на вечеря, там Ферапонт уж се „здрависал за ръка“ с царицата и с цялото императорско семейство, че царят се чукнал с него, потупал го по рамото и рекъл: „Слушай, отче протодяконе, ти си ми много симпатичен дори, разведи се по-скоро с Манечка, аз в синода писмо ще дам и си избери за жена, която щеш, от моите камериерки — ако щеш Маша, ако щеш Глаша, ако щеш Ана Ярославна, всички княгини превелики“.

Дяконът чак примижа от такава мечта и сърцето му започна да се усмихва, като на голяма мечка в сладък пчелин. Той смукна от лулата, цръкна през зъби и чукна лулата в тока на еднопудовия си ботуш. „Глупак — мислеше мрачно той, като гледаше изкриво как пъргавата Манечка шета около печката. — Затам ли съм аз, неукият глупак? Де ще ме пусне в Питер отец Александър?“

Наистина отец Александър предлага на Ферапонт да се учи на четмо и писмо, дори почна и да го учи, но много проста е главата на Ферапонт, пък и омръзнаха му всички тези „паче“ и „обаче“. Майната им!…

„А за Прохор Петрович ми е жал. Ех, жал ми е!… Беше голям човек и на̀ — побърка се“. Неотдавна дяконът замъкна при него под расото цяла дамаджанка. Нито докторът, нито лакеят, слава богу, не забелязаха. Ама и тези мошеници докторчетата, правичката да си кажем, само мъчат господаря: че как така може един човек, който обича да си пийва, без водка да си живее живота?

Взе да пиянствува и самият дякон Ферапонт. Дяконицата го следеше зорко, вземаше му водката. За да не огорчава клетата дебеланка Манечка — все пак Ферапонт я обичаше, — всеки път, когато настъпваше периодът на запоя, той се връзваше с верига, прикована до кревата за една желязна халка, заключваше веригата с ключ, даваше ключа на Манечка, лягаше на кревата и стиснал зъби, мъчително мучеше. Като виждаше страданията му, Манечка насълзена освобождаваше мъжа си и му поднасяше чашка кантарионова ракия със солени гъби-млечници.

— Вземи, миличък, оплакни грешната си душица и вече не пий, миличък.

Дяконът глътваше питието, удряше се с пестник в гърдите и викаше:

— Манечка! Ей сега ще се помоля на бога да ме избави от това отровно биле.

Коленичеше пред шкафчето с иконостаса в ъгъла (в шкафа се пазеха свещи, просфори, църковният зехтин, разни парцали). Манечка запалваше кандилото, дяконът започваше да се моли горещо, с въздишки.

И щом Манечка изчезнеше зад вратата — дяконът запълзяваше пъргаво до светото шкафче, отваряше вратичката, грабваше скритата сред парцалаците водка и гълташе от гърлото на стъклото до насита. Манечка поскърцва в пруста по дъските на пода. Мавечка влиза. Всичко е наред: устремил своя потъмнял лик в светлия зрак на Христа и благочестиво скръстил ръце на гърди, дяконът се моли коленопреклонно. Манечка се радва, радва се и дяконът. Той се моли дълго, до кървава пот. Манечка постоянно излиза по домакински работи — ракията намалява. Дяконът се моли час, два, богобоязливата Манечка сама се осенява със светия кръст на минаване и говори умилно:

— Хубаво де, стига… Ставай, ще те целуна, меченце мое невчесано.

Но дяконът вече няма сили да се изправи, той се просва на пода като огромна жаба, удря главата си в пода и мърмори:

— Няма да се изправя, няма да се изправя, докато не изплача със сълзи цялата си скръб! Вскую клаташася!… — и направо на пода текат като ручеи сълзите на покаянието.

* * *

Отец Александър записваше в дневника си:

„17 септември. Сутринта застудяване. От покривите висулки. Вчера замина господин инженер Протасов. Неизповедими са пътищата човешки. Канеше се за Урал, а наместо това екстрено отпътува за Санкт-Петербург, при професор Астапов, хирурга. Нашите местни ескулаповци И. И. Терентиев и А. Х. Аперцепциус поставиха диагноза — рак на черния дроб. Коварната болест, разрушавайки незабелязано организма, се е промъкнала съвсем внезапно, като крадец нощем. Тежко нам, слабите, безпомощните, иже во власти бога сут! Разделихме се приятелски. Прегърнах го, пожелах му да стигне тихо пристанище, но не посмях да благословя безверника. Ала в своите молитви ще споменавам боледуващия Андрей при всяка служба. Още не се знае къде ще бъда аз и къде ще бъде той отвъд живота. Съдът господен не е наш и оценката на човешките дела е друга. И може би на Страшния съд мнозина ще кажат зачудени: «Господи! Защо осъди мен, праведния, а пияницата, а престъпника помилва?» И може да се случи да възкликна с гласом велиим: «Господи, оправдай мене, невинния!»

20 септември. С прискърбие забелязвам, че Нина Яковлевна е разтревожена от болестта на Протасов много повече, отколкото от болестта на мъжа си. Струва ми се, готви се да замине за Питер, за да протече операцията на болния Протасов в нейно близко присъствие. Сие естествено е човеколюбиво, но греховно, тъй като тя поставя своя втори дълг по-високо от първия. В очите й, в движенията, в думите и постъпките й забелязвам вътрешна тежка борба. Мъча се да й влияя внимателно, за да не засегна болните струни на сърцето й. Моля се за нея дълбоко.

29 септември. Болестта на Прохор Петрович се колебае между някакви граници. Ту е здрав и деен, ту изведнъж «го прихванат». Лекарят-психиатър, който получава по сто рубли на ден, само разперва ръце и казва, че още не му са ясни всички етапи на болестта. Не ми се иска да осъждам този премъдър лекар, но… А според мен, от гледна точка на профана, болестта на Прохор Петрович, този езичник-християнин, не е болест физическа, сиреч заболяване на различните мозъчни центрове и на самата тъкан на мозъка, а наистина просто помътняване на душата. Неговата душа, според израза на мъдрите селяци, «гние».

И излиза така, че ако е помътнял кристалинът на окото или в очите зрее перде, никакви компреси, капки и очила не са в сила да помогнат на болния. Трябва да се махне пердето и слепият ще прогледа. Така и от помътнялата душа на Прохор Петрович трябва да се махне ослепяващото перде и душата му ще прогледне. Но как и какво именно трябва да се махне от душата на болния — умът ми не стига. Моля се за раба божи Прохор.

Вчера, в три часа през деня — прости ме, господи, за усмивката, — се случи наистина нещо безсмислено, глупаво смешно. От тайгата беше докаран обезглавеният гол труп на черкезина Ибрахим-Оглу. Трупът беше опознат от изправника, следователя и Прохор Петрович. Съставен бе протокол. Стече се народ, беше празник. На площада запалиха огън, хвърлиха трупа в пламъците. Заповядано беше да бият тържествено всички камбани (въпреки моята забрана). Счукаха полуизтлелите кости, праха, замъкнаха към кулата, насипаха го в дулото на топа и дадоха изстрел към Угрюм-река. Сияещите Прохор Петрович и изправникът потриваха ръце от удоволствие. На стражарите беше дадена награда, а на народа търкулнато буре водка. Топовна стрелба и ликуване. Изобщо, нещо като езически древноруски помен. А сред народа се носи упорит слух, че в същото това време Ибрахим-Оглу преспокойно си седял в края на селището у кръчмарката Феня и също си пийвал водчица, но за здраве, а не за упокой. Наистина непроверен слух, но доста вероятен.

30 септември. Застудяването продължава. Проточиха се на юг закъснелите лебеди. Моята старица прислужница ми накърши цяла кошница сладка офика. Вкусен и полезен плод. Връщам се към неотдавнашното събитие. Кръчмарката Феня — жена развратна, безбожна, наистина грешна щерка на Вавилон — при разпита отказа да признае, че при нея е бил черкезинът, но при по-силно сплашване (шибали я до кръв с камшици, струва ми се) все пак признала, че при нея нощувало някакво глухонямо джудже и че джуджето «точи нож за Прохор и се заканва да очисти изправника». Държат кръчмарката затворена. Струва ми се, няма да се размине затворът. Джуджето е изчезнало безследно и според слуховете, то е в шайката на крадците и разбойниците“.

2

Назряваше нова стачка. Онеправданите, излъгани работници пак почнаха да надигат глас. Притокът на нови тълпи работници се прекрати, поради това хората се почувствуваха по-силни и надигнаха глави. По бараки, заводи, мини се вършеше смела агитация, събираха се пари за стачния фонд, трупаше се и някакво оръжие. Наглед работническото движение върви стихийно, обаче този път то протичаше много по-организирано, отколкото по-рано. Червените нишки на бунта са размятани навсякъде, а къде е главното кълбо, никой не знаеше; стачният комитет се пазеше в най-строга тайна.

Всичко вървеше добре, упорствуваха само работниците на Нина Яковлевна: „политическият“ Краев, работникът Василиев и другите агитатори внушаваха тайно на несговорчивите:

— Вие живеете добре в бараките на Нина Яковлевна. А не ви ли е срам, другари, да живеете по-добре от другите? Нима не разбирате, че искат да ви изиграят? Нали сте чували в приказката как хитрата лисица пипнала с лъжа глупавия петел? Така ще стане и с вас. Вие сеете страшен раздор между вашите другари, поослушайте се какво говорят за вас… Не бъдете предатели, момчета!

Работниците на господарката се замислиха. Скоро техните представители дадоха такъв отговор:

— Ние от народа няма да се цепим, дето е народът, там сме и ние.

Със заминаването на главния инженер Протасов стопанските работи на Прохор Петрович все повече и повече се объркваха. От Петербург летяха телеграми, които определяха съвсем кратки срокове за предаване на държавата на договорените работи, при което Петербург заплашваше с грамадни неустойки. Управлението на железниците съставяше актове за нарушаване от доставчика Громов на договорните условия за навременно доставяне на каменни въглища.

Осъзналите своята сила народни маси гледаха навсякъде колкото може повече да навредят на господаря: „Нека почувствува тая подла душа, че главната сила не е в него, а в нас“.

Всички мини, сякаш се бяха наговорили, почнаха явно да снижават добива на злато. Дърварите престанаха да изпълняват нормите си. От недоглеждане в механичния завод се пръсна котелът и целият завод задълго спря да работи, като с това задържаше и другите работи. Натъкна се на подводна скала и потъна с ценен товар най-големият параход „Орел“. (Сред народа се говореше, че група злосторници, в това число и някакъв „младичък политически с жълт шал“, нарочно преместила през нощта шамандурите, като с това насочила парахода по лъжлив фарватер). Като връх на всичко вестта за тежкото заболяване на Громов достигна до всички кътчета на страната. Поради това крадливите управители на четиридесет търговски клона престанаха да предават печалбата, като се оправдаваха ту с пожар в дюкяна, ту с кражби на стоките и всичките пари. А питерските и московските промишлени тузове протестираха полиците на Прохор Петрович. Налични пари за погасяване на полиците нямаше; във връзка с това обединена комисия от двете най-крупни столични банки се канеше да отиде при Громов, за да продаде на публичен търг някои от предприятията на гордия собственик.

С една дума, черният период плътно надвисна над Прохор Петрович, трагичната му съдба плачевно завършваше.

Най-сетне той реши сериозно да се овладее, да развие рязко небивала енергия, всичко да оправи, всичко да уреди и да постигне едно сигурно увеличаване на своите богатства, пълна победа и слава. Той знаеше, че Тамерлан и Атила, а дори и самият Наполеон са търпели временни поражения, че и на тях е изменяло щастието. Значи няма защо да се отдава на мрачни настроения, няма защо да се преструва на луд, няма защо да баламосва себе си, докторите, Нина и всички останали. Не, стига… Напред, Прохор! На работа, за своята идея, през несполуките, през барикадите на тъмните заплахи на съдбата, през главите на пречещите му да живее мъртъвци, през разстреляните трупове… Но все пак напред, Прохор Громов, гений на гениите, напред!…

Като се залъгваше така, в момент на душевен подем той цял закипяваше. Ала кръвта се отдръпваше от мозъка и пламналият Прохор Петрович изведнъж изстиваше в пристъп на ледено отчаяние. „Всичко е загинало, всичко е пропаднало. Няма изход.“

Както загубил битка пълководец, който е изгубил самообладание, издава противоречиви заповеди, заплашва с разстрел обърканите началници на частите, внася пълно безредие именно в момента, когато е потребна желязна воля, потребна е яснота на мисълта, така действува и Прохор Петрович Громов. Той вдига телефоните, съчинява телеграми; от едно предприятие, в което не е уредил нищо, лети към друго, пъди далеч от себе си докторите, вдига скандали на Нина, дава една след друга телеграми до Протасов да се върне със заплата от сто хиляди; забелязал свещеника в коридора на своя дворец, ни в клин, ни в ръкав му крещи: „Чернокапец, лъжец!… Няма бог!“ А през безсънната нощ, скочил от кревата, започва да бие поклони пред иконата и да моли бога да му дари сили.

В такива противоречия, в такива душевни гърчове протичат неговите часове и дни.

Една привечер помрачнелият Прохор тръгна с дрезина с инженера от железниците за края на железопътната дистанция, дето завършваше строежът на един мост. И там, за да облекчи разтъжилото се сърце, се нахвърли върху инженера и техниците:

— Вие протакате работата! Играете си на шикалки, а не работите. Знаете ли какви неустойки ще трябва да плащам? Ако участъкът не бъде завършен в срок, ей богу, всички ви ще пребия с бастуна си. А сетне ме съдете…

Инженерът, възрастен човек с очила, взе да доказва на господаря, че при създалите се условия е трудно да се работи.

— Какви са тези създали се условия?

— Няма общо ръководство. Бавят се чертежите на мостовете и каналите. На работниците не се плаща редовно. А главното — кадрите от опитни работници се разбягват.

— Къде? На дявола под опашката ли, къде?

— Не, при Нина Яковлевна, при вашата съпруга, Прохор Петрович. — Очите на инженера станаха зли, той искаше да ухапе грубия господар и затова добави: — Там организацията на работата е много по-добра и условията на труда са далеч по-човешки.

Отвесна гънка остро се вряза между веждите на Прохор.

— Къде, къде е това по-добре?! — зарева той, като раздуваше ноздри.

— Струва ми се, аз казах ясно: при вашата съпруга!

Инженерът се обърна бързо и се отдалечи, като му даде гръб.

Побеснял от смисъла на отговора, Прохор тозчас потегли към дома. Нищо не виждаше, за нищо не мислеше. Единствената му мисъл беше — сериозно да си разчисти сметките с Нина. „Аха!… При теб е по-добре, при теб е по-човешки?!“ Страхуваше се да не разплиска из пътя, да не отслаби тази мисъл и за да не изстине, подвикваше на коларя:

— Карай!

Без да сваля тъмносинята си венгерка с черни шнурове и бялата си сукнена фуражка, трополейки с ботушите, той бързо прекоси амфиладата от стаи и без да почука на вратата, нахълта при жена си.

Нина Яковлевна със сив вълнен пеньоар, с вдигнати високо в гръцка прическа черни гъсти коси, напълняла, красива, седеше с лице към Прохор до малко инкрустирано бюро маркетри. Пред нея, на колене, дякон Ферапонт с вдигнати като пред икона ръце, говореше:

— Внемли, госпожа-господарке!… Загивам… Снеми от мен сана… Снеми сана. Недостоин бо… Вземи ме, господарке, като ковач при теб. А твоя стопанин аз ще го излекувам… По-добре от всички доктори.

Щом се появи на вратата Прохор, опечаленото лице на Нина започна да му се усмихва, ала изведнъж усмивката изчезна и очите на жената се разшириха от страх: стиснал зъби, към нея страшен крачеше Прохор. И тя не успя нито да се учуди, нито да извика, когато тежката длан на Прохор се стовари на бузата й. Нина падна мълчаливо от стола.

— Стой! — зарева дяконът, скочи на крака и сграбчи Прохор.

Прохор се изтръгна и свил пестници, направи крачка към изправилата се Нина, но отново беше хванат от дякона.

— Опомни се, Прохоре!… Какво направи?!

— Махни се, глупако!… — И се развика след излизащата Нина: — Твар!… Змия!!! Разорителка!… Луда… Аз тебе в манастир, в лудница ще те туря!

Нина се отдалечаваше със задавени ридания, отметнала назад глава, хванала се за тила с вдигнати нежни ръце.

Прохор отново се отскубна от лапите на дякона и с все сила го удари в сляпото око. Ушите на Ферапонт писнаха.

— Бий, бий разбойнико! Някой път и аз ще те ударя… Ама аз ударя ли те… — Дяконът сграбчи господаря за двете ръце и така силно го стисна, че костите на Прохор изпукаха.

Като го гледаше враждебно в очите, дяконът боботеше:

— Не ща да си мърся ръцете. Ама ударя ли те, няма като тебе да ударя. И носът ти ще отхвръкне на тила. Тъй е, Прохор, приятелю. Тъй е.

Дяконът отпусна своите клещи-ръце и препречи пътя към Нина Яковлевна. Прохор стоеше в същата поза, в която беше сграбчен, и помръдваше свитите си в лактите ръце, сякаш опитваше дали са цели костите му. Дякон Ферапонт извади от широките си джобове три бутилки водка:

— Виж, лекарят Рецептус ти изпрати тия весели капки.

— Да вървим, да вървим! — с изменен, жаден глас възкликна нервно Прохор. — Дявол да го вземе, какъв скандал!… Какво прави тя с мене!…

И прегърнати през раменете, сякаш влюбени, те тръгнаха за кабинета, като се олюляваха от нестихналата възбуда. Широкият гръб на дякона потръпваше рязко, като че го хапеха бълхи, а очите, които недружелюбно поглеждаха Прохор, горяха с някаква жестока решителност. „Ще ти кажа аз на теб как се бият жени. Аз ще ти вкарам ума в главата, глупак малоумен“ — злобно мислеше дяконът.

Жестоко обидената Нина, след като се наплака на воля в своята уединена спалня, реши да призове за свидетел на своето нещастие свещеника и с още пламтяща буза тръгна за стаята на отец Александър.

С очила на носа, отчето дописваше изгърбен тезисите за следващата проповед. Със синя калимавка и златен кръст на гърдите той се повдигна да посрещне Нина.

Зеленият абажур на светещата лампа хвърляше загадъчна, студена светлина върху всичко.

Хванала се за бузата, Нина каза с настойчивост в гласа:

— Не мога повече да остана тук. Ако вие, отче, не ме благословите за това, ще бъда принудена да замина без пастирска благословия. Не мога, не мога… Чашата на моето търпение преля…

Отец Александър помисли, смъркна емфие.

— Затруднявам се да разбера — заговори той сухо, с отсенка на заплаха — на кого оставяте вашите работи, така прекрасно започнати от вас, вашата болница, старопиталището, училището, черквата най-сетне? — Той бавно се изсекна, повдигна ръка с протегнат показалец, със свита в шепата кърпичка и смекчи до шепот своя драматично зазвучал глас: — Мъжа си най-сетне?… Вашия съпруг, болния Прохор Петрович, който ви е оскърбил, скъпа моя дъще, в болестен припадък. С него какво ще стане?

Нина изхлипа, свали ръка от бузата и поднесе към очите си кърпичка.

— Но аз не мога! Но аз не мога! — извикваше тя, като нервно потропваше с ток и свиваше пълни рамене. Стана. Премина през стаята с несигурна походка, притисна гръб до топлата печка. Ръцете и като мъртви увиснаха надолу, главата й се отметна настрана, брадичката й трепереше, клепачите й често мигаха, едри сълзи течаха по бузите, по пеньоара.

Отец Александър дишаше затруднено и подготвяше мислено назидателно слово за набожната, но губеща правия път жена. Нина машинално сучеше кърпичката си. И ето тя казва:

— Аз трябва, отче Александър, да ви призная… Колкото и да ми е болно, аз съм длъжна… — Тя спря, за да поеме дъх. — Аз обичам Андрей. Андрей Андреич Протасов.

— Тоест, как го обичате? Извинете, не разбирам.

— Обичам го като най-близък мой приятел. Учудвате ли се? Странно. Какво… лошо има в това? — Кърпичката се завъртя още по-бързо в ръцете й. — И още… И още трябва да ви призная, че аз… — Нина наведе глава и като въздъхна, хвърли поглед върху своя корем. — Аз съм… бременна.

Отец Александър полуотвори уста, бавно свали очилата от очите и със страх се взря в Нина:

— Вие? Вие? Бременна?

— Но какво странно има в това, отче?

Устата на свещеника се отвори по-широко, в очите му блеснаха искри на гняв.

— Хубаво!… Похвално!… Ммного хубаво! — подхвърляше саркастично той, като цял трепереше и тръскаше косматата си глава. — Името на този грях е блудство.

Веждите на Нина се повдигнаха учудено и тя, застанала до печката, се повдигна на пръсти и направи опит да се усмихне скръбно:

— Какво чудно има тук?… Аз съм омъжена и баща на моето бъдещо дете е моят мъж.

Отец Александър се удари с длан по челото, извърна се бързо от Нина и в объркаността си взе да премества от едно място на друго нещата по масата. Сетне с трясък отмести креслото, стана и се приближи до Нина с протегнати ръце:

— Простете, мила моя, простете!… Забравяне на главното… Какво става с мен?

Нина заплака и се хвърли на гърдите му.

3

В това време, около осем часа вечерта, започна миросването на стареца Назарий. Осиротелият старец, след като погреба своя приятел, грохналото старче Ананий, почувствува непоносима тъга, потегли го от пустинята към хората. Той извървя много версти през тайгата, вървя дълго, тежко, вървя по пътеките на зверовете и по някакво чудо остана невредим: нито звяр го докосна, нито комар му изпи кръвта.

Излезе на широк друм, поболя се, видя едно село. Още в първата голяма къща намери приют. Живее седмица. Едър и потъмнял, лежи той на леглото, под завесата. До възглавето му, на столче, стои малко, като играчка ковчеже; в него може да бъде погребан само заек.

— Накъде отиваш, старче праведни? — питаха стопаните.

— Отивам аз натам, накъдето ми сочи пръстът божи.

— Ами защо носиш ковчежето със себе си?

— Така трябва. Скоро един голям човек ще умре.

Стопаните и идващите селяни се чудеха на думите на Назарий. Отдавна и много бяха чували те за старците-пустинници, считаха ги за праведници, а някои дори бяха ходили при тях. Те с интерес, като цъкаха с език и въздишаха, разглеждаха бялото, издялано от дъски ковчеже с черен, горен кръст върху капака.

Чу се звънтене на звънчета. Пристигна с пощенска тройка голям човек, Андрей Андреевич Протасов. Той се чувствуваше зле. Не му се искаше да отсяда в земската странноприемница, дето винаги има пътници, затова каза на коларя:

— Я свърни към тази къща. Струва ми се, тук е по-чисто.

Широка къща, с три чисти стаи. Дадоха му светла, белосана стая до помещението на стареца. Като плащаше на коларя, той му каза:

— Почакай минутка. Ще ти заръчам нещо.

Извади от портфейла си телеграмата на Прохор Петрович, връчена му на онази пощенска станция, откъдето току-що пристигна, помисли и написа отговор:

„Твърде поласкан от вашето предложение. Тежко болен. Не ми е по силите да приема.

Протасов“.

И състави втора телеграма до Нина:

„Чувствувам се физически и душевно зле. Живея със спомените за вашата доброта. Уморих се из пътя. Дадох си почивка в едно село край пътя. Липсва ми общуването с вас и това ме лишава от енергия. Пращам писмо. Телеграфирайте на железопътна гара Сосна.

Винаги ваш Протасов“.

Коларят замина обратно с телеграмите. Стопанинът, дядо Клим, със сива брада и плешив, внесе на Протасов ярко излъскан самовар, мляко, масло, яйца.

— Не ще ли заповядате, господарю, още нещо? Ей сега ще ви запалим печката. Да се посгреете малко. Гледам, студеничко е днес.

— Какъв е този народ у вас там? Гости ли?

— Не. Един старец се мъчи. Скоро ще дойдат попът и дяконът. Да го миросат. Старецът Назарий, отшелник. С още един старец из пущинаците живели…

Поп. Миросване. Молитви за тиха смърт. Тамян. Като си представи всичко това, Протасов си спомни за своята болест и неприятно се намръщи.

— Чувал съм за тези старци — рече той. — Моят техник дори е срещал един от тях в тайгата. Ами доктор тук по вас нямате ли?

— Не! Какво, шегувате ли се? Какъв доктор може да има в нашето село? Ние се лекуваме повечето при знахарите и бабичките… А ти какво? Да не би да не ти е добре?

— Не. Така само попитах.

Дядо Клим си отиде. Протасов извади „Домашният лекар“, извади лекарства, попари сухи малини, отвори бутилка от половин литър ром. Той чувствуваше жесток студ и обща слабост. Термометърът показваше значително покачване на температурата на тялото. Започна да прелиства книгата, като внимателно се задълбочаваше в текста. Ала съдейки по описанието, почти всички болести имаха едни и същи признаци и всеки мнителен читател при изучаване на „Домашният лекар“ можеше да открие в себе си триста и трийсет болести. Ядосан на самия себе си и на „Домашният лекар“, Протасов затвори книгата и почна да се вслушва в това, което ставаше зад стената.

Оттам, през цепнатината на вратата, долитаха възгласите на свещеника, въздишките на тълпата, дотегливото, гъгниво пеене на псалта и на целия народ. Протасов допи третата чаша малинов чай с ром и разгорещен, легна на кревата, почти долепен до запалената печка. Затвори очи. Гореше цял. Болестта върлуваше в него. Главата му бучеше. Креватът се люлееше.

Протасов се ослуша. Свещеникът четеше нещо. После запя псалтът, пригласяха му плачливо мъже и жени. И отново, и отново тежки мъгли забулиха възбуденото съзнание на Протасов. Стори му се в бълнуването, че той също е умрял, че лежи в ковчега, че него именно опяват. Стана му страшно, а после — приятно: сред пеещите гласове дочу гласа на Нина и този глас звучеше с голяма скръб. Ето дякон Ферапонт почна да възглася „вечная памят“ и се задави от сълзи. Заплакаха жените, заплака целият народ. „Мамичко, а там в гроба има една жаба!“ Едно момче каза това. Белоглаво такова, с пълничка муцунка. И рязък звук на изстрели. „Пак — помисли си Протасов и завика: — Не стреляйте, не стреляйте!“ Но ротмистър фон Пфефер, мърдайки бакенбарди, почука с пръст по печката и рече: „Драги, изгорете тези глупости“.

Протасов се събуди, прекара ръка по изпотеното си чело. Печката силно бумтеше. Зад стената се чуваха хълцания, ридания. С изразителен тенор свещеникът възгласяваше напевно:

— Многомилостиве господи, услиши нас, молящихся о страждущем рабе твоем Петре…

„Защо — за Петър, нали старецът се казва Назарий?“ — помисли Протасов, стана от своя ковчег и на пръсти се приближи до открехнатата врата. Плъзна очи на всички страни. Виждаше се трептяща светлина и вълни от синкав тамян. Народът стоеше на колене със свещи. Жълтееше се филонът, звънтеше кадилницата. Димът от тамяна, размахванията на кадилницата, погледите на тълпата летяха към ложето на болния. Мургав, чернокос, дългобрад, старецът полулежеше на кревата, опрян с гръб и лакти на възглавницата. Той е с бяла риза, в ръката си държи запалена свещ. Големите очи с дебели вежди са широко отворени в пространството, срещу дима, кланящите се светлинки и въздишки: по хлътналите жълти бузи текат сълзи.

Пред свещеника върху малка с бяла покривка маса е сложена голяма глинена паница, пълна догоре с жито, запалена свещ и две чашки с вино и елей. А по краищата на паницата са набучени в житото седем малки пръчици, чиито краища са омотани с памук. Свещеникът взе една пръчица, натопи я в елея и помаза челото на болния, взе втора — помаза гърдите му.

Протасов тихичко се отстрани от вратата с някакво горчиво чувство. Всичко това му се стори ненужна комедия, евтин театър.

— Глупости, глупости, глупости! — закрачи бързо той из стаята, като ту запушваше уши с пръсти, ту размахваше пламнали ръце като кокошка — крила.

Треската не преставаше. Въртяха го костите. Ушите му бучаха, пищяха.

В тежко душевно раздвоение, което започна ей тука, до ложето на умиращия старец, болезненото съзнание на Протасов ту се вкопчваше за изплъзващата се почва на видимата реалност, за вярата в себе си, в своя твърд рационализъм, ту се усъмняваше във всичко това и потъваше до уши в противната му мистика, в нелеп сантиментализъм. И изведнъж той почувствува остро, сякаш забиха нож в сърцето му, смъртоносната болест в себе си: не досадната простуда, която бе хванал по пътя, а установения от лекарите неизлечим рак, който за половин година ще го смъкне като мърша в трапа.

— А аз мислех, че едва започвам да живея… Нина, Нина!… Първа, истинска любов моя… Нито бог, нито сатаната, нито дори ти, Нина, не сте в състояние да ме спасите сега…

И отново с отчаяние:

— Глупости, глупости!… Никакъв рак. Дивотия! Този Аперцепциус нищо не разбира.

Огледало. Спря се. Поднесе към лицето си джобното електрическо фенерче. От полумрака го погледна с умни черни очи скулест, монголски тип човек. Погледна го, наперчи се и — изведнъж затъгува с очи.

— Е, какво, братко Протасов, болен ли си?

— „Болен“ — отвърна жално огледалото.

— Рак като че е?

— „Рак“ — отвърна огледалото.

— Ще се мре ли, Протасов?

— „Ще се мре“ — трепна с вежда и отвърна от огледалото човекът монголски тип.

Протасов поклати горестно глава на огледалото и със задавен шепот издекламира дошлата му на ум песен на Беранже:

Ще прецъфтиш, приятелко ти мила,

ще прецъфтиш, а аз пък ще умра…

Краката му, вдървени, затрепераха. Той приседна на кревата, заби лице във възглавницата, закашля се сухо и заплака.

Зад стената, повтаряйки след него като ехо, се чуваха въздишки, хлипания.

Към полунощ в кабинета на Прохор Петрович започна караница и трополене на премествани мебели.

Без подрасник, по гащи и черна непрепасана риза, огромният дякон стоеше с ръце на кръста сред кабинета и гледаше с пиянски поглед Прохор. В кабинета беше горещо като в баня, дяконът беше изпотен, косата му разчорлена, полепнала по челото.

— Макар и да си мой благодетел, но си глупак, глупак, глупак — тръскаше дяконът глава като петел на зърно. — Кой преби жената, господарката? Ти, глупако. Кой шамароса духовната особа? Ти, глупако.

— Мълчи, магаре свето, хипопотам дяволски! — говори Прохор с дрезгав, пресеклив глас, седнал по турски на килима до камината, и се пресяга за бутилката.

— А кой ме направи свето магаре? Ти, глупако. Аз съм роден за ковашкия цех!… И баща ми беше ковач! А ти си нехранимайко… Ирод, цар юдейски! Ето кой си ти.

— Мълчи, мълчи — пие водка Прохор. — Ти, дръвнико, забрави ли, че аз съм буен луд? Като скоча, цял ще те изхапя, ушите ти ще отгриза.

— Опитай се… ще ти кажа аз какъв луд си. Аз не съм ти Рецептов. Отведнъж ще те излекувам. Отведнъж ще ти дойде умът в главата. — Пръстите на дякона играят, а страшните му като на черкезина очи святкат с бялото си и заканително се въртят. — Лицемер, дявол! Насилник!

Прохор скача побеснял, замахва с бутилката срещу дякона, но изведнъж лицето му се изкривява, той пада на колене, обръща се по гръб, с гърди нагоре и с опрени на пода лакти, и съска:

— Ибрахим… Ибрахим…

— Аха, според тебе аз съм Ибрахим, а? — скача дяконът към него, хваща го за яката и като куче го хвърля в ъгъла. — Казвай, кой съм аз? Ибрахим ли съм или дяконът? Казвай, келяв дяволе! — с мечешка стъпка пристъпва към него пияният Ферапонт и стиска пестници. — Ще говориш ли глупости, кучи сине, а? Ще говориш ли?!

Свил глава между раменете и без да сваля втрещени очи от дангалака, занемелият Прохор се промъква бързо покрай стената към телефона, катурва по пътя си подставката със свещника, грабва слушалката на телефона и реве:

— Хора! Изправника! Ибрахим-Оглу е тук!! — Разтваря прозореца и крещи: — Казаци, стражари!

И от плесника на дякона лети през глава към камината. Дяконът — след него.

— Ще те убия! Не лудувай!… — гърми дяконът, хваща Прохор за брадата и силно я дърпа наляво-надясно. — Аз тебе без сироп ще те излекувам… Познавай по-скоро, кучи сине, кой съм аз? Черкезинът ли съм?! — и още по-силно дърпа брадата му.

— Остави, Ферапошка!… Боли! — изтръгва се Прохор, като скача и замахва над главата му с тежкия дъбов стол.

— Аха! Позна ли ме, пияни глупако, позна ли ме? — брани се дяконът, протегнал напред двете си ръце. Но столът със сила се спусна надолу и два пръста на лявата ръка на дякона изпукаха и излязоха от ставите си. Без да чувствува болка, той изби от ръцете на Прохор стола. Прохор, връхлитайки, удари дякона с глава в гърдите, заработи като мелница с пестници. Изохквайки от силните тупаници, дяконът сграбчи Прохор през кръста. Прохор се дръпна. Дяконът зарева:

— Ръката ми! Ръчицата ми повреди ти!… — Сви лявата си ръка с грозно изкълчени пръсти, сграбчи с дясната си ръка Прохор за гърдите и го просна по гръб.

След миг — зачервени, потни, ръмжащи от ярост, и двамата се търкаляха по килима, премятаха се един през друг.

— Ха де… Кой кого?

Падаха с трясък столове, подставки, етажерки, откачи се от гвоздея и се стовари тежкото огледало.

— Ще полудяваш ли, а? Ще полудяваш ли?! — заканваше се дяконът; възседна Прохор с цялата си тежест и заби желязната си лапа в рамото му. — Ще удряш ли жена си? Ще ме гощаваш ли с плесници?… Умри, кучи сине!!

Мъчейки се да се изскубне, Прохор видя с крайчетата на очите си на две крачки от себе си изпадналите от гащите на дякона револвер и лула. Хъркайки от напрежение, тътрузейки се по гръб и задник, притиснат към пода, Прохор се протягаше към револвера. Ала дяконът забеляза това, скочи и се наведе, за да вземе смъртоносното оръжие. Прохор издебна момента и както лежеше, с все сила ритна с крака Ферапонт в задницата. Дяконът като чувал се преметна презглава.

Прислугата насилваше заключената врата на кабинета…

Първият куршум изпищя покрай него. Обезумелият дякон се хвърли към заключената врата. И един след друг в главата, в гърба — три изстрела. Дяконът с грохот изкърти вратата и като повали лакеите, готвача, пазача, побягна през залата с вдигнати ръце срещу бързащия лекар-психиатър и ревеше като луд:

— Излекувах го!… Излекувах го!…

От разцепените му устни, от разбития му нос обилно течеше кръв и заливаше паркета.

После дяконът падна.

Протасов спа дълбоко. През нощта два пъти сменява мокрото от пот бельо. Сутринта на вратата се подаде главата на стопанина — дядо Клим.

— Какво, господарю? Днес ще тръгнеш ли, или ще постоиш? Аз бих те откарал… Имам коне като вихрушки.

— Влез, дядо. Я ми подай ей онуй нещо, стъклената тръбичка.

Протасов си сложи термометъра. Клим седна, прозина се, закръсти устата си и рече през прозявката:

— А за теб, знаеш, пита старецът… Старецът Назарий… Той, той. Виж, поолекна му малко след помазването. Изпи един чаец с млекце. Казва: кой е този гост? Аз му казвам — най-главният анжинер громовски, управителят. Той казва, я го викни тука.

Протасов се усмихна неопределено и след малко, извади термометъра от подмишницата си. Температурата беше доста висока — 38,4. Чувствуваше обща слабост, все още му пищяха ушите. „Нищо, нищо… Трябва да вървя“ — помпели той. Пи чай и почна да пише на Нина. Не вървеше. Настроението му продължаваше да бъде потиснато.

Пак се появи Клим.

— Прощавай, господарю… Все ти преча аз. Иска старецът. Пак ме прати.

Протасов разпери ръце, протегна се уморено, помисли: „Може да съобщи старикът нещо интересно за Прохор Петрович. Ще пиша на Нина.“ И като заповяда да запрягат конете, реши да отиде при Назарий.

Старецът обърна големи хлътнали очи към влезлия Протасов и шумно се изкашля в шепата си.

— Седни, пътнико, по-близо до мен — рече той. — Всички сме пътници на този свят. Траекторията на нашия полет е от нула към всичко или обратно — към нула. Седни, Андрей.

Протасов, наметнат грижливо с полушубката на стопанина, погледна зачуден Назарий в очите и седна до масичката с малкото ковчеже.

— Откъде знаете такива учени думи: „нула, траектория“?

— А защо да са учени? Това е мудрост мира сего — рече с тих бас старецът. — На младини бях топчия, учих се и самият аз учих други как да убиваме хората. И убивах, убивах — мигна и помръдна с нос старецът. — На война бях, златно оръжие за храброст ми дадоха. Така щях и да си погина, но бог ме спаси. Преядох като пес от живота и също като пес почнах да повръщам от живота. За свежест закопнях, за въздух. От Петербург избягах в тайгата. Наистина тъгувах, силно тъгувах в началото. Гледах на уединения живот като на карцер. А сега, и то отдавна вече, зная и чувствувам, че истинска свобода може да даде само уединението, само пустинята на безмълвието.

— Странно — продума замислен Протасов, който се учудваше вътрешно и си представяше целия ужас на живота в самота. — Според мен, да живее човек в съседство само със зверовете и дърветата е голямо нещастие.

— А ти виждал ли си дъга над езеро? От водата вода пие и във водата обратно я връща. Така е и моето щастие — в мен се заражда и в мен се губи… Никому непознато, с никого несподелено. Оттук: духовна насита, неописуема радост. Така е, сине мой, така е…

Протасов слушаше внимателно и все повече и повече се учудваше на думите на стареца. Кой е той, този висок, широкоплещест, с вид на скитник-монах, изнемощял човек? Протасов не знаеше за какво да говори с него. А замлъкналият старец шаваше нетърпеливо, поглеждаше сурово госта и личеше, че чака от него любопитни въпроси. Протасов помисли и попита:

— Какво ви накара да оставите света, столицата и да отидете в тайгата? Каква идея?

— Каква идея ли? Нали ти казах: преядох. Ето ти идеята. Да, преядох от всичко като пес. — Старецът махна от челото си косата и сложи върху одеялото жилестата си, с подути стави китка. — Според мен, приятелю мой Андрей, най-възвишената идея в живота е: от всичко да се отречеш, всички да обичаш, никого да не обиждаш, за всички да се молиш и да умреш с тояга и торба на рамо някъде по пътищата.

На Протасов не му се искаше да спори, но все пак каза, като хапеше нервно устни:

— Да, съгласен съм. Това е голяма идея. Но тя е велика именно със своята нелепост. Ако хората повярваха в нея и всички тръгнеха да се шляят по белия свят с тояги и торби, кой тогава ще работи, кой ще урежда живота? Всички биха измрели от глад и светът би се обърнал на стадо диви зверове.

— Ти си прав. Но известно ли ти е, приятелю Андрей, че един стар дъб хвърля в земята петдесет хиляди желъди? И само един-единствен желъд покарва? Останалите само наторяват почвата или отиват за храна на свинете. Много звани, но малко избрани.

— Аха, разбирам — и очите на Протасов пламнаха. — Значи, вие имате предвид такива… Той искаше да каже „такива скитници-безделници като вас самия“, но се сдържа. — Вие, значи, смятате, че такива божи люде са солта на земята? Представяте си ги като най-добрите, най-полезните членове на обществото? Вярно ли съм ви разбрал?

Косматите устни на Назарий трепнаха, той затвори очи, зашепна нещо и зашава под одеялото. Сетне бързо се обърна към Протасов и вдигна към него сбръчканите си, със сини жилки клепачи:

— Не питай така… Не питай! Не разпалвай високомерието в мен — почти извика той; гласът му трепереше от болка и страдание. Като мяташе голямата китка на ръката си към главата, раменете и корема, той бързо се прекръсти, избърса от челото избилата пот и рече с тих глас: — Ти не вярваш ли в бога?

— Не.

— В науката ли вярваш?

— Да, в науката. В прогреса на човечеството. В идеята за доброто чрез изкореняване на злото: тъмнината, суеверията, социалното неравенство — отвърна Протасов.

— Ти революционер ли си?

— Да.

Назарий шавна с вежди; в брадата му, в мустаците му пробягна като сива мишка усмивка.

— Е, добре — рече той. — Аз също съм революционер…

— Вие?!

— Да, аз… Само че революционер на духа, а ти — на търбуха.

Протасов отвори уста, за да възрази, но старецът сключи вежди и му се закани с пръст.

— Мълчи… Предварително зная какво ще отговориш. Мълчи. — Той се надигна на лакти и като въртеше глава с укор, заговори разпалено: — И как така ти, неразумни, се смяташ за революционер, а не вярваш в пътищата на вечната правда? Та ти се радваш да отдадеш своя живот за другите и ще го отдадеш. Та ти не за себе си търсиш щастие, а за другите. Не, ти си произлязъл от светлината, мили мой, а не от маймуната.

— Но позволете… позволете ми да кажа!… Никакви богове, никакви религии аз не…

— Мълчи, мълчи! Предварително зная. И ето че старецът Назарий, прекарал четиридесет години в размисъл насаме със себе си, същият този Назарий, грешник голям, ти казва. Ние не знаем и не можем да знаем какво е човек, а най-вече — какво е бог. Мълчи, мълчи. Науката ли? Ти искаш да кажеш: науката? И науката не знае нищо. Науката е шум мисловен, мяркане на съновидения. И запомни: знанието винаги поражда незнание… Вникни в това, запомни това: ти си умен.

Протасов стана. Надигна се и старецът; той отметна пъстрото одеяло от съшити парчета и провеси от кревата босите си, в бели долни гащи крака.

— Стой, слушай! Е, хубаво. Край. Трудно е да учиш слепия на четмо.

— И нямам намерение да се уча от вас… Не съм бабичка.

— Поучи се, не е вредно. — Очите на стареца блеснаха. — Моята мъдрост извира от съзерцанието на пустинята, от разкриването на душата към вечността. Ето я!… — и старецът бързо пъхна ръка под възглавницата и измъкна обемист сноп потъмнели от дима и времето книжа. — Тук е всичко, цялата мъдрост на духа… Нито в една книга няма да я намериш. Когато бях грешник, описвах живота си по грешному, когато станах праведник, писах като праведник житието си. А когато се почувствувах светец, почнах да благовествувам като нов пророк — избраник на бога: „Царство духа грядет и все любящие бога возрадуются!“ Тези листи са написани за спасение на цялото човечество. Ще ги прочетат хората, ще видят неправдата на мира сего, ще повярват в моите думи и чрез тях ще се спасят. Ето, видиш ли как аз, светият човек, се възгордях. Не трябва да бъде така! Аз съм червей! Аз съм червей! Анатема! — затрещя старецът с каменен глас и лицето му стана сериозно и страшно.

Протасов отвори уста и пенснето му падна от носа. Старецът се изправи с дългата си непрепасана риза в цял ръст и като разтърсваше ситно изписаните полуизтлели листа, крещеше:

— Виждам, виждам! Всичко, което е написано тук, ми е подсказано от съблазнителя, от лукавия сатана! Възгордях се, възмечтах, ха-ха!… Едничък само аз съм свят, а всички хора са лицемери, двуличници… Чрез туй тленно мечтание свое аз се строполих от върховете на духа в пъкъла. И целият мой четиридесетгодишен подвиг пропадна напразно. Ох, господи! Защо ме остави?! Аз съм червей, аз съм също такъв грешник като всички. Не: по-голям, по-голям! И няма аз да спасявам загиващия свят… Господи! — Старецът се повали пред иконата. — Побори борящие мя. Изгори, изгори с огън невеществен гордостта на моето сърце! Принизи ме до трева нищожна или аз сам ще принизя себе си! — Той стана, погледна злобно Протасов, пристъпи към печката и като се поколеба за миг, хвърли и живота си, и житието си, и пророческите си мисли в пламъците. После цял се разтрепера, лицето му мигновено потъмня, той се улови за главата, погледна страшно и сърдито иконата и като се олюляваше, отмалял съвсем, едва се добра до кревата. В гърдите му шумно клокочеше като в гърло на лъв. Старецът се задъхваше.

На Протасов изведнъж му стана много жал за този побъркан човек, който, изглежда, някога беше притежавал душевна сила. Стори му се, че тоя необикновен и умен упорит старец, загубил в тайгата разума си, се нуждае от лекарска помощ много повече, отколкото Прохор Петрович Громов, когото с добро няма да спомнят. Протасов се колебаеше в своите мисли: дали да вземе със себе си жалкия старик, да го закара до уездния град и там да го нареди макар в някое старопиталище. Старецът лежеше със затворени очи на кревата. Гърдите му се повдигаха все още шумно от дишане и хълцания.

— Кончетата са готови, господарю! — извика весело влезлият в къщи дядо Клим с пътнически ямурлук, с висок калпак и камшик.

Старецът отвори очи и каза звучно, с ридание в гласа:

— Конете са готови… Ето живееш, живееш… Изведнъж влезе смъртта и викне: „Конете са готови!“ И — право на гробищата. — Той пак седна, спусна крака от кревата и като се мъчеше да смекчи своя развълнуван глас, каза ласкаво на Протасов: — Мили, скъпи!… Колко се радвам, че те срещнах. Четиридесет години чаках такъв човек… Слушай, мили, скъпи! — И лицето на стареца се изкриви в странна усмивка. — Като отидеш в Питер, може да ти се случи да срещнеш уланския полковник, а може би вече и генерал Андрей Петрович Козирев. Не съм го виждал четиридесет години. Ако е жив, сигурно е вече остарял. Изоставих го като момче. Той е мой роден син и брат на Анфиса.

— На коя Анфиса?

— Постой. Почакай. Ти му кажи за мен, каквото бог ти подскаже на сърцето. Кажи му, че се готвя скоро да умра: грохнал, безприютен. Запиши си, приятелче, в тефтерчето: Андрей Петрович Козирев, лейб-улан.

Протасов почна да записва. Назарий говореше бързо:

— Беше при нас със стареца Ананий развратникът Прохор. Аз го подлагах на изпитание и в това словесно изпитание наговорих куп врели-некипели за Данила Громов, дядо му. Не Данила, а аз съм бащата на Анфиса. Когато пристигнах от Русия тук не бях стар — сега съм на осемдесет години — и имах много пари. Обикалях скитовете, гледах къде да се присламча, но вместо спасение погубих душата си: прелюбодеяние извърших с хубавицата Агния, в разколнически скит се спасяваше тя. От този содомски грях се роди Анфиса. Опомних се, отидох завинаги в тайгата. Ето всичко това би трябвало да се каже сега за развратника Прохор. Ти си учуден, ти мислеше — само едно време е имало такива истории? Не, приятелю, в света всичко се повтаря…

— Ще тръгваме ли, господарю? — напомни за себе си стопанинът Клим.

— Ей-сега, ей-сега — рече Протасов и се обърна към стареца… — Значи, вие не се казвате Назарий, а…

— Пред хората бях Пьотр, а пред бога — Назарий.

Със смесено чувство на жалост към изоставения старец, на някаква лична обида от него и на укор към самия себе си Протасов се поклони на Назарий, пъхна под главата му двеста рубли и отиде да приготви нещата си.

Почти през целия път Протасов мрачно мълчеше.

За нищо не му се мислеше, душата му жадуваше пълен покой, ала мисли, светли и мрачни, надпреварвайки се, натрапчиво се пъхаха в главата му.

Той не можеше да предчувствува — на смърт или на живот отива, но твърдо вярваше, че макар той лично и да умре, освободителното дело на народа в никакъв случай, в никакъв случай не ще загине.

Макар и да не знаеше, че не е далече времето, когато целият свят ще бъде разтърсен от гърма на оръдията и това голямо кръвопролитие ще роди свобода за родината му, но в дъното на сърцето му гореше неугасимият огън на очакването на тази свобода, на това преобразяване на целия руски живот, когато няма да има нито Прохор Громовци, нито жандармски ротмистри, нито юначни чети, вдигащи бунт против неправдата, нито тези трогателно жалки старци-пустинници, които бягат при горските зверове от хората-роби, хората-подтисници.

Протасов вярваше в народа, вярваше в любознателната душа на народа, в мощта на неговата воля за добро. Мислите течаха, тройката летеше, пространството отскачаше назад от копитата на конете.

4

В разкошния дом на Громови се вмъкна страхът. Като студена отрова, зеленикав, струящ се, той се настани по ъглите, прониза цялата атмосфера на живота.

Страхът легна в сърцето на всеки.

Никой в къщата не знаеше как да се държи, какво да прави в дадената минута. Обща обърканост. Всички очакваха някакви трагични събития…

Вълкът често вдигаше глава и виеше. Затваряха вълка в бараката, биеха вълка, укротяваха вълка с кюфтета, със захар. Все едно — вълкът виеше страхотно, отчаяно. От кухнята изпълзяха на двора цели стада черни хлебарки, от килера изчезнаха мишките и плъховете като пред пожар. Побесня бикът, намуши три крави, рани двама пияни стражари и кочияша. Един ден, когато проветряваха кабинета на Прохор Петрович, през прозореца влезе бял бухал, прелетя анфиладата от стаи, вмъкна се в детската стая и кацна на кревата на Верочка. Детето, което играеше на килима, запищя пронизително от страх, стекоха се лакеите, вкараха бухала зад печката и там го убиха. Хората приказваха, че това е оживяла препарирана птица, долетяла от кабинета на кулата. Нощем в градината се чуваха изстрели и разбойнически изсвирвания. Готвачката се оплакваше, че трета нощ я души таласъм, на четвъртата — легна да спи с кочияша.

Всички тези страхотии можеха да бъдат обяснени с проста случайност, обаче сред невежата громовска прислуга, а сетне и по цялото селище тръгнаха приказки. Скоро целият работен народ заедно със служещите и високопоставените лица също бяха обхванати от недъга на очакване нещо съдбоносно, неизбежно.

Отец Александър, разтревожен не по-малко от готвачката от тази дяволска работа, почна всеки ден да служи литургия с молебени и да произнася назидателни проповеди. Той разясняваше на паството цялата глупост на слуховете, цялата греховност на суеверията, приканваше миряните към съборна молитва за дарование здраве на „всечистия господар на предприятията, болния Прохор Петрович Громов“.

Разбира се, дякон Ферапонт отсъствуваше от черковните служби. Дякон Ферапонт лежеше в отделна болнична стая и понасяше безропотно и мъжествено страданията. Простреляната му шия не застрашаваше живота му, но затова пък заседналия в десния бял дроб куршум вдъхваше сериозни опасения: дяконът не се доверяваше на местния доктор и не му позволяваше да го извади. Всеки час чакаха от губернския град повикания от Нина хирург.

Понякога в своите бълнувания болният извикваше тъничко „благодетелю Прохору Громову многая лета“, но се задъхваше, безшумно се озърташе и скачаше. Пред него — Нина и потъналата в сълзи Манечка.

— Какво, безумствува ли още? — питаше той загрижено Нина, мучеше и се поваляше на възглавницата; отваряше отново очи и говореше трогателно: — Миличка, господарке… Забравих как се казва ваша милост… Ох, тежко ми е, тежко ми е. А на онзи, как го казваха… представете си, умирам, а не ме е яд истински на него. Че какво… Добро исках да направя. Бог вижда. За теб ми беше жал, за мен ми беше жал, за всички ми беше жал… За него ми беше жал. Мислех за по-добре. А той мен — като мечка. Нима съм мечка? Макар нищо и никакъв, но съм дякон. — Той се хващаше за гърдите, протягаше ръка към Нина, милваше я по коляното, кимаше радостно на Манечка, говореше с бълбукащ шепот: — Ковач, ковач ме направи. Разпопи ме… Недостоен съм.

Нина с усилие повдигаше тежката му ръка и с няма благодарност, преглъщайки сълзите, я притискаше до устните си.

Отец Александър — състарен, прегърбен, — прекарваше заедно с Манечка до възглавето на болния по цели нощи.

— Отче свети… Малко можах да служа на бога.

— Ще послужиш още, брате Ферапонт — въздишаше отецът. — Бог е милосърден и на скърбите наши утешител.

— Бог е милосърден, но дяволът е немилостив. За краката ме влачи към пъкъла. Боя се, отче, боя се!… Тури по-скоро ръце на главата ми. Благослови ме. Черен, черен дявол… Изчезни! — и дяконът рязко се отдръпваше назад от нечестивия.

Така плават дните по Угрюм-река, така се люшка целият живот на хората между единия и другия бряг.

Прохор Петрович, настръхнал до крайност, възбуден силно, пребит от дякона, не можа да заспи след скандала три дни и три нощи.

Нервите му бяха отпуснати като поводи на пиян файтонджия. Крачеше с часове из кабинета и се мъчеше да ги събере в един възел, силеше се да вкара в релсите своето пръснало се като живак върху стъкло съзнание, искаше пак да стане нормален човек. С усилие си припомняше какво бе станало между него и Ферапонт, ала паметта дремеше и като страшен сън му поднасяше само бутилки, побоища, изстрели. „Така му се пада, така му се пада на глупака. Да ме бие? Мен? Мерзавец… Та аз го измъкнах от калта“. Той не питаше за участта на дякона и никой не му говореше за това, но помнеше как дяконът избяга изплашен през вратата, като псуваше. „Значи, всичко е наред… Значи, жив е…“ Ту изведнъж му ставаше жал за дякона. „Та аз стрелях в него. Може би съм го ранил, може би съм го убил. Не, не, глупости. Как ще го улуча пиян? Вятър!…“ — успокояваше се той. — „Ами ако някой заблуден куршум?“

Няколко минути той стоеше потънал в размисъл, закрил очи с ръка, и напрягаше мисълта си.

„Убил си го, убил, убил, убил“ — започва да бръмчи в ушите му предизвикателен глас. „Убил, убил, убил“. Прохор звъни. Влиза старият лакей.

— Слушай, Тихон… Какво става с дякона?

— Ами нищо.

— Здрав ли е?

Лакеят пристъпя от крак на крак, гледа със страх господаря и казва, като мига смутено:

— Тъй вярно… Отец дяконът е здрав. Нищо му няма.

Прохор Петрович окончателно се успокоява. Отива до огледалния шкаф, взира се в стъклото и не може да се познае. Гледа го с отекло око, с подут нос, раздърпан, но страшен брадат човек. На Прохор му е противно, страшно. „Хубавец!… Скитник… Пияница… А кой ме докара до това? Те“.

Светът за него сега се беше разделил на две: „те“ и „аз“.

И в душата на Прохор се изправиха два противоборствуващи свята, като двата разделени от Угрюм-река бряга. На единия бряг е той самият, Прохор Громов, великият, озарен от славата строител на живота, властелинът на робите, бъдещият притежател на милиарда. На другия бряг — те, неговите врагове: баща му, Нина, Протасов, попът, черкезинът, работниците. С него са дръзновението, желязната сила, волята за борба. Против него е човешката сган, която спъва работата му. С него е светлината, против него — цялата тъмнина. С него е опитът за упорито съзидание, против него — тъпата, инертна природа. С него е геният, против него — тълпите идиоти.

Така, от катурнатия връх на гениалността изглеждаха на Прохор Петрович двата враждуващи помежду си свята: „те“ и „аз“.

Адолф Хенрихович Аперцепиус сега идва при Прохор Петрович предпазливо: почука на вратата, влезе, огледа зорко фигурата на болния и като се престори на безгрижно весел, доплува при него с разперени ръце:

— Скъпи мой, здравейте! Я погледнете какво време е!… Чудо! Слънце, прохладен ветрец, сипят се златните листа. Хайде да отидем да се поразходим.

— А вие още ли не сте заминали?

— Не. Защо? Моето присъствие ви…

— Вие получавате сто рубли на ден. Така ли? Ако си заминете, ще получавате по двеста рубли в продължение на месец. Но само че по-скоро! Съгласен ли сте?

Неразбрал напълно, сериозно или на шега е казано това, докторът се опитва да се усмихне широко и навежда лунообразната си глава ту към дясното, ту към лявото рамо.

— И предайте на Нина Яковлевна — нямам желание да се видя с нея, — предайте на тази изключително умна дама, че ако си позволи да ми надене усмирителната риза, аз ще убия и нея и себе си. Не мислете, че нямам оръжие. — Прохор стана бързо от креслото, разтвори халата и извади стърчащия от пояса му къс испански кинжал. — Не бойте се, не бойте се — успокои той доктора, на чието лице заиграха мускулите. — Не бойте се. Аз не съм луд. Можете да връзвате когото искате: Тихон, Нина, попа… А аз, извинете, моля ви се, но от вашата помощ ни най-малко не се нуждая. Искате ли утре да бъда съвсем нормален? Състоянието на моето здраве зависи от мен, а не от вас. Искате ли да се басираме? Впрочем вие нямате нищо, вие сте съвсем гол като вашия череп. Предлагам бас на Нина. За сто хиляди. За един милион! Утре съм здрав. Довиждане…

— Но, Прохор Петрович!… Драги мой. Ето ви сироп. Бромов препарат. Регулира дейността на нервите…

— А, благодаря. — Прохор взе стъклото от ръцете на доктора, отиде до прозореца и го изхвърли навън. — Моля ви се, не се опитвайте да ме отровите. Зная ги тези ваши номера. Предайте на Нина, че няма да се храня вече от нейната трапеза. Да, да, няма да се храня. Днес ще обядвам у Инокентий Филатич. А утре — у Стеша? И изобщо, скоро ще се махна от вас. Да, да ще се махна. И то в много далечни краища. Тогава вече, надявам се, ще ме оставите на мира. Вие виждате: Синилга седи и ме чака до камината — взе да лъже Прохор, за да сплаши доктора. — Ей сега, Синилга, ей сега!… Вървете си, докторе, че тя и вас ще удуши. Да, да, не се усмихвайте, моля ви се. Довиждане, докторе! Сбогом, сбогом, сбогом… — и като улови доктора за пълните рамене, Прохор Петрович почна лекичко да го изтиква от кабинета. След това затръшна вратата подир него и изведнъж наистина чу глас от камината:

— „Да, ти не се излъга. Аз съм Синилга. Ако искаш, ще вляза в теб и ти ще си загубиш ума…“

Косата на Прохор щръкна на темето. Той се загърна плътно с халата и изтича до камината. Празно. Само страхът се гушеше из ъглите. Гърдите на Прохор дишаха неравномерно със свирене.

— Дявол, глупак!… Надрънках глупости. И ми се привидя? Магаре! — Той позвъни. — Повикай дякона да дойде — каза той на лакея; лакеят пристъпваше от крак на крак, бавеше се. — Е, какво? Чу ли? Но да вземе и водка. Впрочем, по дяволите! Тичай при Инокентий Филатич, нека дойде тука.

— Слушам! — и лакеят се обърна на токовете си.

— Стой! Не, трябва. Седни. Седни тук. Играеш ли шах?

— Слабо, господарю.

— Глупак… Тогава махай се… Впрочем, стой! Помогни ми да се облека. А сега седни. Седни, ти казвам!

Лакеят седна. Прохор позвъни по телефона:

— Кантората ли е? Началникът на канцеларията да дойде. Да, да, аз съм! — Прохор смръщи вежди. — Слушайте, пригответе ми за утре вечер сведение колко въглища дължим на железниците. Какво? Какво-о-о? Кой пристигнал? Каква приемателна комисия? Ама че работа. Самият Приперентиев ли? Изхвърлете го, разбийте му мутрата, блъскайте главата му в стената! Впрочем недейте! Ах, гадове! Добре. Идвам.

Прохор смъкна халата си и почна да ходи из кабинета като го размахваше.

— Кой вие там? — извика той, спря се и запокити халата в стената.

— Вълкът, господарю.

— Аз не съм вълк! Не съм вълк! Аз съм Прохор Громов. Господарят е господар, а вълкът е вълк… Ботушите! — Докато се обуваше, боботеше — Нека вземат. Нека, нека. Сега за нищо не ми е жал. Протестират полиците ли? Зная!… Механичният завод е спрял? Зная… Параходът е потънал? Зная… Всичко зная, всичко разбирам — идва крах, идва крах! Все ми е едно! Отначало аз изядох всички, сега мен ядат. Все ми е едно, все ми е едно, все ми е едно!… Лъжете се, гадове, ще ви приседне, не вие мен, а аз вас ще ви глътна заедно с ботушите. Повярвай, старче. Слушай, Тихон, миличък!… Повикай баща ми. Той е мръсник. Той нямаше право да върти интриги с Анфиса, аз обичам Анфиса до безумие. Той е подлец! Аз ще му разбия мутрата. Повикай го.

Старият Тихон, който държеше готови панталоните, се усмихна кротко и рече:

— Вашият татко, господарю, благоволява да живее в село Медведево.

— Ах, с Анютка? А ти знаеш ли, старче, че Анютка беше моя любовница?

— Не е истина, господарю. Вие клеветите себе си. Това би било много ужасно и за вас, и за татко ви.

Прохор въздъхна, усмихна се и рече, като закопчаваше панталоните си:

— Добър човек си ти, Тихон. Ех, отиде ми животът! И аз щях да бъда добър. Да беше жива Анфиса, какви работи щяхме да свършим с нея… Е, хубаво. Дай жилетката. Приготви дебелата полушубка. Грешен, грешен човек съм аз, братко… Грешен съм, признавам. А теб те обичам. Само съжали ме, не давай да ме обиждат. Аз така и в завещанието… богат ще бъдеш… Моли се на бога зарад мен. Чувствувам, че ще ме отровят. Я повикай Пьотр и Кузма.

Влязоха караулещите пред входа двама яки бръснати мъжаги със сюртуци и бели ръкавици.

— Вижте какво, момчета — рече им Прохор Петрович, като раздрусваше полушубката. — Нина ви плаща заплати и ви раздава душеспасителни книжки. А пък аз по пет хиляди ще ви дам. В завещанието. Само — пазете ме! Не позволявайте да ме обидят. Бийте всички по мутрите. Вървете, момчета, Кузма и Пьотр. Конете готови ли са? Хайде, сбогом, Тихон. — Прохор го прегърна и целуна.

Старият лакей заби нос в гърдите на господаря и искрено се разрида.

Прохор Петрович говореше бързо, обличаше се бързо и излезе бързо.

Кочияшът докара коня, Прохор се огледа набързо, за да се увери дали не е забравил да съблече халата, седна в кабриолета, освободи кочияша, взе поводите и тръгна сам… Няма от кого да се бои сега: Ибрахим не е между живите, и шайката му е разбита. Подир господаря и тайно от него потеглиха доктор Аперцепциус заедно с Кузма и Пьотр и четирима въоръжени конни стражари.

Кабинетът е пуст. Из ъглите на кабинета крее страхът — тих, студен, плашещ. Страхът ще дочака нощта, за да се изправи укрепнал до тавана, да вледени пламтящия мозък на господаря и като го вледени, да го хвърли в пламъците на бълнуванията.

Старият Тихон прибира кабинета и се озърта със стиснати устни към ъглите: в ъглите се спотайва някой, диша. Тихон е обхванат от страх. Тихон размърдва рамене, кръсти се бърза на пръсти към вратата. Някой се опитва да го хване отзад за диплите на фрака. Тихон презглава беж вън.

Със страх са изпълнени покоите на Громови, кухнята, помещенията за слугите. Страхът като отровна мъгла е плъзнал далече на всички страни.

Хората със страх, с мъчително очакване седяха до постелята на болния Ферапонт. Инокентий Филатич въздишаше съкрушено и се секнеше в червената си кърпичка. С кадифени ботуши е — краката му жалостиво са подвити под стола. „Господи, помилуй… Господи, помилуй“ — шепнеше той, угнетен, непрестанно.

Дяконът е величаво строг, но е зле. Пристигналият хирург, който му направи операция, установи общо отравяне на кръвта. Борейки се със страданието, дяконът се мъчи да се ободри. По негова молба Нина Яковлевна донесе в стаята му грамофон. „Херувимската“ на Чайковски се сменява с плоча с ектении на столичния протодякон Розов.

Ферапонт се мръщи:

— Слабо, слабо — каза той. — Когато аз служих в Исаакий, по-добре възгласявах: самият император се олюля.

Отец Александър горестно се споглеждаше с Нина; Манечка, цяла почервеняла, подпухнала от сълзите, поднася кърпичката си към очите.

Дяконът моли да пуснат любимата, му плоча. — Гришка Кутерма и девицата Феврония от „Град Китеж“. Знаменитият певец Ершов дава реплика на девицата Феврония:

— Като поведох рат татарска,

на тебе — заръчах на всички да кажеш…

Девицата Феврония пита изплашено:

— На мен ли си заръчал, Гришенка?

— На тебе…

— Ох, страшно, Гришенка, Гриша,

не си ли антихрист ти?

— Какво думаш, княгиньо.

И трогателно, с нервен напън, който тутакси залива всички слушатели, Гришка Кутерма откъсва кървави думи от сърцето си:

— Чисто и просто аз съм пияница!

Много сме такива ний в света:

сълзи пием ние с крини,

придружени със въздишки.

Ответните думи на Феврония — „Не роптай срещу съдбата си, в туй е великата тайна божия“ — вече почти никой не слуша. Всеки си представя ясно, че този пропил се съвсем, но с детски чисто сърце умиращ дякон Ферапонт има същата проклета съдба, както и жалкият, погубил душата си Гриша. Най-ясно от всички чувствува това самият дякон. С неизразима тъга, която се строполява върху него подобно надгробен камък, той върти диво големите си, възпалени, дълбоко хлътнали очи и широката му уста трепере, криви се. Последното отчаяние, пронизало цялото му сърце, вдига ръцете му нагоре (лявата му ръка е в шина), е цвилещ вопъл, от който изведнъж на всички става страшно, той втиква мазолести пръсти в косата си и цял се тресе от студени, като шумолящ санан, сухи ридания.

Плочата свършва. Влиза хирургът. През истеричните, сподавени хлипания на събралите се той казва сърдито:

— Вълненията са вредни за болния.

Нина вдига към него просветлени, пълни със сълзи очи, и отново скрива лице в кърпичката.

5

Подкарвайки дорестия жребец, мрачният Прохор пътуваше с бърз тръс. На един кръстопът, дето се пресичаха два горски пътя, го посрещна едно прилично на гном гърбаво джудже с торба. Джуджето тури грижливо до себе си торбата, размаха ръце, замуча. Прохор спря коня. Като се кланяше и мотолевеше само „уаа, уаа“, нямото джудже подаде на Прохор Петрович писмо с печата на изправника „Ф. А.“ и отгоре — княжеска корона. Лигавите устни на джуджето са стиснати и изкривени присмехулно. Прохор върза коня, отвори плика и почна да разгадава развлечения, разкривен, необичаен почерк на Фьодор Степанич. „Види се, пиян го е драскал“ — помисли той.

„Прохор Петрович! Онзи, дето го изстреляхте с топа, не е Ибрахим. Вчера аз хванах Ибрахим и му отсякох главата. Ще ви предаде това писмо нещастното джудже. Аз, мръсникът, го мъчих, държах го окован във вериги в Дяволската колиба, карах го да прави фалшиви пари. Той ще ти предаде една торба с главата на черкезина Ибрахим-Оглу. Живейте, Прохор Петрович, напълно спокойно, а аз сега наистина заминавам в продължителен отпуск в Крим. Сбогом, сбогом, мили Прохор…

Изправник Фьодор Амбреев“

Писмото беше покрито с капки, цялото зацапано — като че от дъжд или сълзи, в ъгълчето размазана кръв.

Мрачният Прохор изведнъж цял просия: „Най-сетне черкезинът е убит!“ — и взе бързо да обръща джобовете си, да търси с какво да награди, зарадван, джуджето. Нямаше пари. Свали скъпия си часовник и запита:

— А къде е все пак самият изправник?

Но джуджето го нямаше. Торбата стоеше допряна до един бор. А на една верста отзад, спотаени в горичката, се мяркаха стражарите с лакеите и доктора. Те се страхуваха да се показват пред очите на господаря.

Прохор застана на колене и отвори развълнуван торбата. На дъното на торбата — кошница. В кошницата с лице нагоре — главата на изправника Фьодор Амбреев.

Прохор отвори широко и страшно очи и уста. В душата му изведнъж изскърца като трион по желязо сърцераздирателен писък. Мраз скова дишането му. Гримаса на зашеметяващ ужас наряза лицето му. Веждите му отскочиха на челото. Той веднага разбра, че го е поразило безумие.

— Фьодор, Фьодор! — завика най-сетне вцепененият Прохор Петрович, ала нечий бич го опаса силно по гърба през полушубката. Прохор скочи. Бичът го шибна по главата от едното ухо до другото.

— Добра ли подарка?! — смееше се диво от коня си Ибрахим, показал злобни зъби.

И за трети път изплющя бичът по Прохор.

Прохор хукна да бяга по пътя, като глупаво размахваше ръце над главата си, сякаш се пазеше от стършели. Вдигайки прах, подир Ибрахим летяха стражарите. Безредна стрелба огласи гората.

От този момент цялата нервна система, цялата психическа същност на Прохор трепна, разтърси се, напука се като голяма къща от подземен удар. До края на своите дни Прохор Петрович не можа да изкорени изникналия сега в него страх. Със силата на волята той само го вкара навътре. И страхът, като лоша болест, бързо почна да разлага душата му.

Цялата аристокрация, всички служащи в предприятията са развълнувани от това зверско убийство на изправника. Значи, Ибрахим-Оглу е жив; значи, неговата шайка действува.

В къщите на по-богатите семейства още от вечер затваряха плътно капаците. Пускаха вързаните кучета. На мнозина се привиждаше в тъмнината обезглавеният изправник и отмъстяващият кинжал на черкезина. Лягайки си да спи, мистър Кук поставяше до себе си два револвера и една петфунтова гира, вързана с връв. Лакеят Иван спеше с брадва в ръка. Новият пристав и следователят водеха дознание, съставяха срочно донесение в губернията за убийството на изправника, колежкия съветник Амбреев. Заминалите с изправника урядник Спиглазов и трима стражари не се върнаха от служебното пътуване. Навярно и те са убити от Ибрахимовата шайка.

Здрач, тъмнина. Мрак. Небето е покрито с облаци. Настъпващата нощ набъбваше от страхотии. Навсякъде униние, навсякъде неясно очакване на беди. Виеше вълкът.

… Моля, моля!… Не може ли поне една струйка чист въздух.

Ето ви Иля Петрович Сохатих. Като черни ястреби прелитат край него събитията; те се плъзгат някъде там, отстрани и отгоре и едва докосват съзнанието му. Нека всички се побъркват, нека се колят и убиват, какво го е еня него.

Преди три дни, от много ум, от скучен живот, той се хвана на бас с лакея Иван да изяде тридесет твърдо сварени яйца и близо половин кило черен хайвер. Изяде само двадесет и осем яйца и хайвера и без малко не умря. А Иван изяде четиридесет и две яйца и шестстотин грама хайвер и се чувствуваше прекрасно.

Мистър Кук беше във възторг: изпрати портрета на Иван и съответно съобщение в един от нюйоркските булевардни вестници, а на виновника на този подвиг подари едни изтървани карирани панталони и елегантна връзка. А на пострадалия: Иля Петровия много се смяха. Кискаше се и малката Верочка. Но подражавайки на големите, тя изведнъж стана сериозна, разпери разсъдливо ръчички, заклати глава и зафъфли:

— Господи! Пета година живея на тоя свят, а такъв глупак още не съм виждала…

… Но, слава богу, Иля Петрович Сохатих се оправи.

Празник на празниците, тържество на тържествата се очаква утре в неговото семейство. Утре точно в дванадесет часа е определено светото кръщение на първородния син, чието име ще бъде Александър.

За кръстник, по настояване на щастливата майка, е поканен младият минен инженер Александър Иванович Образцов, квартирант на семейство Сохатих. Кръстница е Нина Яковлевна Громова.

Феврония Сидоровна, останала насаме с младия инженер.

— Ето, Сашенка, нашият Шурик ще порасне и ще те нарича духовен баща. Татко…

— Много се радвам — отвръща младият човек. Той цял се изчерви и с погнуса се вгледа в лицето на увитото с пелени бебе.

— Ах, Сашенка!… Ама синчето ти е одрало кожата.

— Е, това… знаете, още не е доказано — раздразнено сумти инженер Образцов; той иска да добави: „Прилича или не прилича, все пак аз се премествам при Нина Яковлевна“, но навреме се сдържа, за да не опечали хазайката си. Той изпитва в душата си необяснимо враждебно настроение към младенеца и към ощастливената майка. Той цял като че е оплетен в лепкава, противна мрежа. Мръщи се.

Иля Петрович Сохатих бърза да приготви последните пратки. Помага му активно Александър Иванович Образцов.

— Аз бих предложил — казва квартирантът — да се изпрати на мистър Кук обявлението от „Русское слово“. И шрифтът е по-едър, и изобщо — по-ефектно е.

— Да, да! — възклицава изпотеният Иля Петрович. — На първокласните гости непременно „Русское слово“. А на второстепенните микроби — „Новое время“. Много сбутано са го напечатали дяволите. Заслужава да наругая редактора телеграфически… Но не си струва човек да се занимава с него.

— Сигурно около двеста рублички ви струва това хрумване?

— Защо „хрумване“? В столицата това е прието във всички прилични къщи.

— Да… За покойниците.

— А с какво покойникът е по-добър от едно новородено? Нима това не е красота?! — Къдравият, почнал видимо да оплешивява Иля Петрович просна на масата чаршафа на вестник „Русское слово“ и като тупна с длан по онова място, дето беше напечатано обявлението, каза задъхан:

— Четете!

Във веселичка къдрава рамчица беше напечатано:

ВНИМАНИЕ

Донасяме с това за всеобщо сведение, че в резиденция „Громово“ на 21 септември в 6 часа през деня, местно време, на известния комерсант Иля Петрович Сохатих и на съпругата му Феврония Сидоровна се роди син първороден, чието име е Александър.

— Тия вибриони са изхвърлили две неща от обявлението — оплакваше се Иля Петрович. — След думата „Александър“ бях писал: „Бебе с необикновено красива външност“. Ето туй са изхвърлили и освен това в края: „Щастливите родители убедително молят другите вестници да препечатат това“.

Във всяка пратка се влагаше по един брой от вестника и покана със златни краища и с корона. На края на картичката — прибавка на ръка: „Подробности виж в приложения вестник на страница 8-а“.

Двамата помощници на Иля Петрович чакат в кухнята, за да могат още тази вечер да разнесат пратките по принадлежност.

Главата на Прохор Петрович се цепеше. Там, дълбоко под черепа, въртеше, гризеше, дълбаеше някаква болезнена точка. Остротата на неимоверните мъчения беше непоносима. Сякаш в дупка на разяден зъб, до който не можеш да допреш перце, забиваха изведнъж гвоздей. Прохор стенеше, та кънтеше цялата къща. На помощ тичаха двамата лекари, идваха Инокентий Филатич, отец Александър и други. Прохор изпъждаше всички:

— По дяволите! Вън! Ще стрелям…

Само на стария лакей Тихон е позволено да влиза в кабинета.

— Господарю, страдалецо наш… — гледайки със страданието на Прохор, хленчеше той и цял трепереше. — Позволете да ви събуя. А след това краченцата в гореща вода. Веднага ще ми олекне.

— Какво? Във вода ли? Хайде, събувай ме. — Но не бе в състояние повече да се сдържа и отново изкрещяваше бясно: — Ох! Ох! Ох!

Горещата вода по-добре от всякакви лекарства вършеше своята работа: Кръвоносните съдове на краката се разширяваха, кръвта се отдръпваше от главата и облекчаваше болката.

— Негодник! С камшик да ме удари… По главата. Как посмя мерзавецът да вдигне ръка срещу мен?!

— Разбойникът си е разбойник и туй то — изпъшкваше Тихон и искрено се радваше, че е помогнал на господаря с водата.

След час болките стихнаха, но сънят не идваше.

Не спяха и в покоите на Нина Яковлевна. Там се съвещаваха какво да правят с господаря. Говореше доктор Аперцепциус. Напоследък той беше станал злъчен и нервен.

— Преди две-три седмици аз препоръчах на болния продължително, комфортно уредено пътуване. Според авторитетното мнение на науката това безусловно трябваше да даде своя ефект… Но… — докторът разпери ръце. — Но, за съжаление, според мнението на науката, чийто авторитет не желаят да признаят в тази къща, благоприятният момент е изпуснат. Галопиращата болест влезе в нова фаза на своето развитие. За това способствуваше казусът с отсечената глава на изправника.

Бащата на Прохор Петрович — Пьотр Данилич, пристигнал бързо от село Медведево, също присъствуваше на съвещанието. Той дойде с едничката цел да се наслади на зрелището, как проклетият негов син ще бъде вкаран в затворената кола и откаран в същата онази лудница, дето лежа по вина на нечестивеца Прошка нещастният старец, неговият баща. Проклетият син ще крещи, ще се бие, но ще го повалят на земята, ще му запушат устата, ще го бият по мутрата до кръв, ще му избият не един здрав зъб. Нека, пада му се на този проклет изрод, убиец, пада му се!

Чорлавият Пьотр Данилич въздъхна престорено, погледна към иконата и рече с груб, каменен глас:

— Според мен, ето що, уважаеми господа. Пътуването е вятър и половина. Глупава измислица. Ще се пропие. Ами трябва да закараме Прошка в лудницата. Там и грижите са добри, и лекуват добре. Бил съм, зная.

— Господи, помилуй! Господи, помилуй! — шепне Инокентий Филатич и се свива.

— За мене е необикновено тежко да се съглася с това — казва Нина Яковлевна с отпаднал глас. Тя е облечена с черна траурна рокля. — Не, не. Аз съм готова да повикам най-първокласното светило на науката, да заобиколя болния с най-внимателни грижи. С една дума, аз съм съгласна на всички жертви. И ми е чудно, като чувам — обръща се тя към Пьотр Данилич — как вие, бащата, препоръчвате за сина си лудницата?…

Старецът удари по пода с чепатия си със сребърна дръжка бастун и отвори космата уста, за да възрази на снаха си, но, доктор Аперцепциус, надул оскърбено устни, го прекъсна:

— Макар в тази почтена къща и да не ме смятат за светило на науката…

— Оставете, докторе!… — рече нервно Нина Яковлевна. — Не сме се събрали тук, за да се препираме.

— Право казва докторът: в лудницата, само в лудницата! — повиши глас Пьотр Данилич.

— Извинете. Съвсем не исках да кажа това.

— Господи, помилуй, господи, помилуй! — И Инокентий Филатич каза с укор, с насочен към гърдите на Пьотр Данилич пръст: — Ех, бащице Пьотр Данилич. В лудницата… Как ти се обръща езикът в устата! Мигар забрави как плака там и ме моли да те измъкна от бедата?

— Глупак! — закрещя Пьотр Данилич, като мигаше злобно с рунтавите си вежди, и удари с бастуна в пода. — Мене здрав ме тикнаха. Прошка ме вкара! Сега нека и той…

— Татко! — викна Нина.

— Аз казвам истината! Той, мръсникът, колко години ме държа при лудите. Аз ще си разчистя сметките с него, с този проклетник, на Страшния съд господен… Аз ще му дам да разбере. — Той стана, едър, разярен, и свирепо се закани с бастуна към кабинета: — Убиец, кучи син, убиец! — цял се задруса старецът. — Сърцето ми в кръв измляска, кучето!… В дякона стреля, над сто работници в гроба вкара… Хванете тоя мошеник! Не лудница, ами каторгата за него! Съучастници, укриватели! И вас всички трябва да ви натикат в дранголника!

Присъствуващите скочиха. Инокентий Филатич и отец Александър взеха да успокояват стареца, поведоха го навън. Старецът крещеше, размахваше бастуна:

— При губернатора ще ида! Всичко ще доложа! Всичко… В Питер ще ида… Право в сената, при царя!

6

В това време Прохор Петрович стоеше окаменял със скръстени на гърди ръце, с наведена глава и бос сред кабинета в мрачна замисленост, като сфинкс в пустиня.

Бухарският му раиран халат беше разкопчан, запретнатите над коленете гащи оголваха косматите, възлести с мазоли крака. Главата му беше вързана като с чалма с бяла, натопена в оцет кърпа. Чернобрад, мургав, с орлов нос, изпосталял, той напомняше — и с неподвижната си поза, и с външността си — завърнал се от Мека бедуин, потънал в дълбоко съзерцание на миналото.

Обаче това само изглеждаше така. Колкото и да се силеше, Прохор не можеше да събере в кълбо всички краища на своя разбит на парчета живот. Духовната му същност пронизваха две координати — на пространството и на времето. Ала и двете координати бяха лъжливи. Те не съвпадаха и не можеха да съвпаднат с плана на реалната действителност. Те, като основа на болестта, пресичаха безпорядъчно налудничавите сфери на душевноболния. Поради това Прохор Петрович възприемаше сега целия свят, целия живот като нещо наведено, изкривено, силно наклонило се. Не току-така той изведнъж се олюлее, изведнъж разшири очи и се хване за въздуха. Светът се люшкаше, гримасничеше.

На вратата се чука. Влиза Нина и с нея няколко души — все свои, познати. Нина се приближава до Прохор, мълчаливо и студено го целува по влажното от пот слепоочие, заповядва на Тихон да нареди тук масата за чай, казва на Прохор:

— Ти няма да ни изпъдиш, нали, мили? Дойдохме ти на гости. Ние всички те обичаме и искаме да поговорим с теб приятелски.

— Заповядайте, много се радвам. А коняк донесохме ли? — с изкуствена живост, но с люти тръпки на страх отвръща Прохор Петрович. Той не й вярва сега, той никому не вярва сега. Като заобиколен от детективи крадец, той се взира упорито, с тревога и страх във всеки влязъл. „Струва ми се, не… Струва ми се, не са донесли усмирителна риза“ — мисли облекчено и се успокоява.

— Какво, глава ли те боли, Прохор Петрович? — пита свещеникът, за да наруши неловкото мълчание.

— Да, малко — допирайки пръсти до слепите си очи, мърмори Прохор и смъква чалмата от главата си. — Благодаря, че дойдохте. Инак е скучно. Не мога да чета… Очите ми се уморяват, очите ми са отслабнали… Пък и изобщо някак.

— Мили Прохор, ние всички сме крайно опечалени, а особено аз, от твоето временно неразположение — започва Нина, която подбира изразите и придава на гласа си бодри нотки.

Тя стои до седналия в креслото съпруг и нежно го милва по косата. Ала по напрегнатия израз на лицето й наблюдателният отец Александър веднага долавя, че между мъжа и жената няма любов, че мъжът й е чужд, че тя принудено е гальовна с него пред другите. Наистина бузата на Нина и досега гореше от плесницата на мъжа й.

— Но аз всъщност не съм и болен — казва Прохор Петрович и меко се отклонява от неприятните за него ласки на жена си. Той все още наблюдава подозрително всеки от своите гости, озърта се назад — страхува се да не би да го нападат в тил. — Напразно Адолф Хенрихович ме смята за луд…

— Какво говорите, какво говорите, Прохор Петрович!

— Аз съвсем не съм луд. Аз съм напълно нормален… Мога още сега… Просто… Ами… Малко ли неприятности имах… Ами… С дякона случката. Ами главата на изправника в торбата. Това е такъв ужас!… Аз не съм…

— Драги Прохор Петрович!

— Аз не съм от камък… Не съм от камък…

— Прелюбезни Прохор Петрович!…

— И този Ибрахим… Аз не мога да заспя, най-сетне…

— Мили Прохор… Докторът иска да поговори с теб.

— Дълбокоуважаеми Прохор Петрович — рече докторът-психиатър. — Давам ви честната си дума, че никакви Ибрахимовци, никакви обезглавени изправници и никакви Анфиси няма и не съществуват в природата…

— Как?! — И Прохор се изправи, но Нина меко отново го накара да седне.

— Ами че много просто, прелюбезни Прохор Петрович.

Докторът помести креслото и тежко седна срещу Прохор. Прохор погледна със страх Нина и заедно с креслото се отмести по-далеч от опасния съсед, като същевременно трескаво оглеждаше ръцете и цялата му фигура: „Глупости… Няма нищо в ръцете му: нито въже, нито усмирителна риза… И в джобовете му няма нищо: сакото му е прилепнало“.

— Първо… — усмихвайки се угоднически с устни, но със сериозни очи заговори Адолф Хенрихович. — Първо, Ибрахим-Оглу отдавна-отдавна е убит. Второ, леко ви удари с нагайка не черкезинът, а безносият мръсник спиртоносец. Той е ранен и избяга да мре в тайгата. Това е факт.

— Ами главата? Ами главата?… — прошепна задъхан Прохор.

— Главата е една проста лъжа — и докторът промени израза на лицето си: очите, му се заусмихваха подигравателно, а устата стана строга, сериозна: — Главата е ни повече, ни по-малко една грубо направена кукла. Аз лично я видях — и сякаш канеше всички за свидетели, докторът се обърна към чинно седящите гости. — Представете си, господа… Вмести човешки очи — волски очища, а вместо мустаци — катеричи опашки. Ха-ха-ха!…

— Ха-ха-ха! — засмяха се всички благопристойно.

Усмихна се горчиво и Инокентий Филатич Груздев, но тутакси зашепна изплашено:

— Господи, помилуй, господи, помилуй!

Съсипан от последните събития и виждайки в тях наказващия пръст на бога, той чувствуваше някакъв смут в цялото си същество.

Прохор Петрович се вслушваше в лъжливия глас на доктора и сдържания, угоднически смях на гостите и подозрително местеше суров поглед от лице на лице, ала все по-често и по-често се обръщаше назад, затъжен за верния Тихон и двамата си телохранители лакеите Кузма и Пьотр.

— Можете ли да ми покажете тази глава-кукла?

— За съжаление, Прохор Петрович, тази мръсна дяволия е унищожена. И така… — забърза докторът, за да пресече възраженията на господаря. — И така, цялата работа е там, че вашата нервна система е необикновено изострена поради прекомерната, продължаваща дълги години употреба на наркотици, поради напрегнат труд и като последица от това — от продължителна безсъница. А вие, уважаеми приятелю, не желаете да ми се доверите в нищо, сякаш съм някакъв конски лекар или знахар. И не искате да приемете от мен лекарствата, които биха ви осигурили отначало здрав сън, а после и пълно оздравяване. Не намирате ли, че с това ме обиждате кръвно?

Прохор Петрович се мъчеше да слуша доктора съсредоточено и тогава той беше напълно нормален: възбудените му очи както по-рано излъчваха ум и воля. Но щом вниманието му отслабнеше, призрачните видения тутакси започваха да преминават пред очите му сред неясна мъгла.

— Аз ви разбирам напълно, докторе. Но, за бога, разберете ме и вие. — Прохор Петрович оправи падащия от раменете му халат и притисна до гърдите си върховете на пръстите. — Аз съм физически здрав. Аз не съм побъркан. Аз не желая да бъда такъв и, надявам се, няма да бъда. Душата ме боли… Разбирате ли — душата. Но аз ни най-малко не съм душевно болен, какъвто може би мнозина биха желали да ме видят. (Бегъл поглед към навелата очи Нина). Това, първо. А, второ, онова, от което боледувам и боледувам отдавна, от младини, то не може да се поддаде на никакви медицински въздействия. За тази моя болест може да ми помогне не психиатър, а Синилга… Тоест… Не, не, какви глупости дрънкам!… Исках да кажа: на мен ще ми помогне не психиатър, а безстрашен хирург. И този хирург съм аз! — Прохор Петрович дръпна халата и плъзна ръка по лявата си страна, провери дали е там кинжалът.

Всички се спогледаха. Нина изпука с пръсти, разшава се, въздъхна. Настъпи мълчание.

Тихон донесе кипящ сребърен самовар. Нина запари чай. Самоварът пееше шумна песенчица.

— Господа! Заповядайте. Прохор, чаец…

Седнаха да пият чай в напрегнато смущение. Седна и Прохор Петрович.

Отец Александър помести към себе си чашата с чая и бавно смръкна емфие. Прохор запали лулата си, сложи в чашата си три лъжички малиново сладко и шест бучки захар.

— Кара ме на сладко — каза той.

— Това е хубаво — подхвана Адолф Хенрихович и извади от джоба на жилетката си прахче. — Не ви ли е студено?

— Не. Впрочем понякога ме втриса.

— Сладкото поддържа горенето в оргазъма, стопля тялото.

— А водката не ме привлича. Виж, ром бих пийнал.

— По-добре изпийте ей това. — И докторът разтърси прахчето в книжка. — Ще заспите дълбоко и утре ще бъдете бодър.

— Слушайте, докторе… — И Прохор бързо забърка с лъжичката чая. — С вашите лекарства и приказки за глави на кукли с волски очи наистина ще ме побъркате. И защо всички вие сте дошли при мен? За какво е това? Нима аз не бих могъл да отида на чай в трапезарията? — Той сключи вежди, смръщи чело и се хвана за слепите очи.

— Добричък, миличък мой Прохор — започна Нина с гальовен глас и бързо се спогледа с всички. — Ние, твоите приятели, дойдохме при теб по важна работа.

Прохор Петрович отметна гордо глава и присви бдително очи. „Аха — помисли той. — Ето… Започва“. И попипа кинжала. Всички устремиха поглед в очите му.

— Адолф Хенрихович настоява да тръгнеш на дълго пътешествие…

— Да, да, Прохор Петрович. Потвърждавам това, настоявам.

Прохор затръска глава като паралитик и викна:

— Къде?! В лудницата ли?!

— Какво приказвате, какво приказвате! — замахаха ръце всички към него.

— Аз самият ще пратя всички ви на дълго пътешествие! — извикваше Прохор, без да ги слуша. — Не аз, а вие всички сте луди! С вашите волски очи, с катеричите опашки! Да, да, да!…

Ръцете му почнаха да треперят и да подскачат по масата, сякаш търсеха нещо на масата, но не можеха да го намерят.

— Успокойте се, Прохор Петрович.

— Успокой се, миличък.

Замлъкналият самовар изведнъж изписка и отново замърка песенчица. Прохор рязко врътна глава и наостри ухо. От камината се чуваше ясният глас на Синилга.

— Е-е, слушам — съвзе се Прохор Петрович и бръчката между веждите му се изглади.

— Мили Прохор. Тебе няма да те закарат в лудницата, а ти сам ще отидеш — където поискаш и с когото поискаш. В Италия, във Венеция, в Африка.

— А работата? — запита той с безразличен тон, който учуди всички.

— Преди всичко — здравето, а после — работата, безценни мой Прохор. Работата ще ръководим ние: аз, Инокентий Филатич, мистър Кук и инженер Абросимоз. Повярвай, че работата и общите ни интереси, няма да пострадат — каза Нина Яковлевна. — И наш верен съветник освен това ще бъде любимият на всички наш пастир — отец Александър.

Свещеникът остави чашата, поизпъчи се и леко се поклони на Прохор Петрович. Прохор мълчеше, размисляше. За да засили натиска, Нина Яковлевна ласкаво сложи ръката си с брилянтен пръстен на рамото на Инокентий Филатич и добави усмихната:

— А главен наш помощник и управител ще бъде ето кой. Той е умен, енергичен, сведущ и всички го обичаме.

Инокентий Филатич се задави със захарта, изчерви се, просълзи се, недодялано се навря да целува ръката на прелестната домакиня и в знак на най-голяма благодарност млясна с изкуствените си зъби бялата напарфюмирана кожа.

— Хубаво, Ниночка — все така безучастно и примирено отвърна Прохор, като се вслушваше в многото тайни гласове, които крещяха в ушите му.

Самоварът пръхтеше, пищеше, мъркаше, дрънчеше, пречеше на разговора. Нина запуши устата му с капака.

— Съгласен съм. Тръгвайте, тръгвайте. Където искате и с когото искате. Дори със Синилга, дори с Шапошников. А аз още утре ще се махна от вас. Където искам, там ще отида — бърбореше Прохор, който продължаваше да се вслушва в звучащите тайни гласове, в призраците. Но изведнъж, събрал в очите си мисълта, каза ясно: — Слушай, Нина, а какво ще правим с Питер, с Москва? Какви разпореждания са направени по телеграмите на Търговската банка? Намерихте ли пари за плащане на полиците? Ако механичният завод бъде продаден на публичен търг, крахът е неминуем: нашия завод ще пипнат други, онзи Приперентиев и сие. А нашият завод е най-крупният в този край. Тю, дяволска работа!… Железопътните работи също вятър ги вее. Закъсняваме. Трябва всички да се пришпорват, да се пришпорват… Не, ще се побъркам. Разбираш ли това?

— Мили Прохор, нашите работи не са чак толкова зле — почна Нина Яковлевна, но Прохор веднага я прекъсна.

Той говореше бързо, високо, възбудено, със студен блясък в очите, с рязка мимика на изпосталялото лице.

— Работите не са чак толкова зле, казваш? — попита Прохор, разтвори поривисто и пак загърна халата. — Фуста! — И той чукна с чашата по чинийката. — А знаеш ли ти, фусто, че на двеста версти от нас търговчето Малих е построил богат дъскорезен завод? Той е по-близо до железопътната магистрала, цените на дъските отведнъж спаднаха наполовина и аз понасям огромни загуби… А знаеш ли ти, умна главо, че тази разбойническа компания е нарязала дванадесет хиляди десетини строителен дървен материал от онези запаси, които смятах за мои? Аз този Приперентиев съм готов да го убия! Дава подкупи наляво и надясно на разните чиновници, а аз седя на печката и лапам мухи. А знаеш ли ти, че на Болшой поток московският търговец на кожи Страхеев е открил свое представителство и закупува кожи от тунгусчетата?… Тоест навсякъде, навсякъде ми слагат въжето на шията. Тук по неволя човек ще си загуби ума…

Нина пламна в огън: всички бележки на Прохор са верни до думичка. С отпаднал глас тя запита:

— Кой те е излъгал за всичко това?

— Ферапонт, ето кой! Той не е лъгал, а ми е казвал истината и водчица ми носеше. Той няма да седне да лъже — ти лъжеш, всички вие лъжете, а не той… Доведете ми Ферапонт, пратете да го доведат. Къде е той?

Прохор местеше възпалени очи от лице на лице и напрегнато очакваше какво ще почнат да говорят хората за Ферапонт.

А хората бяха крайно смутени, хората мълчаха. Отец Александър непрестанно смъркаше емфие, секнеше се, Инокентий Филатич сумтеше потиснат, мигаше с насълзени очи. Психиатърът пушеше пура, пускаше дима на колелца.

Прохор Петрович преметна крак върху крак, обърна се малко настрана, въздъхна и каза, като клатеше със съжаление глава:

— Всички твои управители и помощници аз бих заменил само срещу един-едничък инженер Протасов. (Инокентий Филатич пак се задави със захар, а свещеникът се намръщи.) Андрей Андреич, къде си, обади се! Не бих пожалил за теб половина царство! Без тебе съм загубен…

Нина бързо извади кърпичка и ръката и още по-силно затрепера.

— Няма го… Няма го… — сдържайки развълнувани въздишки, повтаряше тя — Няма го и никога вече, никога няма да бъде с нас.

— Умрял ли е? — вдигна вежди Прохор.

— Да. Умрял. Поне за нас с тебе.

Под рижавите мустаци на отец Александър се мярна едва забележима усмивка. Навела глава, Нина напрягаше сили, за да не се разрида пред всички.

— Да, да… Съгласен съм, съгласен съм — бърбореше Прохор. — Защото аз, Ниночка, ти прекрасно разбираш това, сега не гоня печалби. Макар този мръсник Принерентиев да ми задигна най-богатата мина — пет пари не давам… Пет пари не давам, каквото ще да става… Аз го бих по мутрата. Той е мошеник. Но за Протасов жалко, за Андрей Андреич. Рак ли? Заклали ли са го? Отче, бъдете добър още сега да бъде отслужена панихида. А къде е вълкът? Аз съм съгласен, напълно съм съгласен с всички вас.

— Може би сте съгласен да вземете и това прахче? — запита лунообразният доктор, като се ухили с цялото си лице.

— Съгласен съм. Дайте. Още сега ли? Как, с вода? — Прохор разбърка прахчето в чая и го изпи: — Пия пред свидетели. Ако ме е отровил, имайте предвид, господа.

— Ха-ха-ха! — закиска се високомерно докторът.

— Хе-хе-хе! — учтиво повтаряха след него уморените от всичко това свидетели-гости.

Тихон се приближи до Нина, наведе се, сложи длан до устата си и й пошепна на ухото:

— Господарке, за минутка. — А там, до камината, продължи с развълнуван шепот: — Отец дяконът лежи в мъчения. Така че нещо като за умирачка се е приготвил. Ей сега по телефона…

Като тъмна сянка Нина се приближи възбудено до масата:

— Хайде, мили Прохор, лека нощ. Бъди умен. Всичко ще се нареди великолепно.

Всички станаха и с облекчение въздъхнаха:

— Лека нощ, лека нощ!

На излизане докторът каза:

— Морфиново прахче. Солидна доза. Осемнадесет часа ще спи. И — ще се събуди здрав и бодър.

Гостите си отидоха. Като избоботи: „Глупак… На мен не морфин, а водка ми трябва…“ Прохор Петрович отвори прозореца, пъхна два пръста в устата си и очисти стомаха си. Избърса сълзите си. Погледна портрета на Николай Втори. И изведнъж му се стори, че вместо царя на портрета е Алтънов, питерският търговец, оскърбителят му. Той гледаше Прохор като жив и нахално му смигаше:

— Гадина такава! — викна Прохор. — Тфу!

Алтънов се засмя от портрета, сви в шепа брадата си и се изтри с нея.

Прохор погледна кръвнишки, грабна самовара за дръжката и със сила го запрати в стената, в портрета. Самоварът изпъшка от болка и се сплеска.

Втурна се изплашен Тихон. Зад камината скимтяха, лудуваха призраци.

Нина се върна в къщи разплакана: в два часа през нощта дякон Ферапонт умря.

На Нина и предстояха много неприятности: причина за смъртта на дякона е Прохор Громов. Ако той беше стрелял в дякона като нормален човек, би следвало веднага да го арестуват като убиец. Ако е бил в пристъп на умопомрачение, отговорността му се свежда до нула. Домашният лекар е склонен да счита Прохор Петрович почти за здрав, но в състояние на продължителен припадък поради непрекъснато пиянство. Лекарят-психиатър Аперцепциус намираше душевното състояние на болния силно засегнато: в болния се редуват остри избухвания на болестта с трайно и пълно проясняване на съзнанието. Според него болният се нуждае от постоянно медицинско наблюдение и най-строг режим.

Съдебният следовател пък (бутнаха му голям паричен подкуп) засега беше запушил уши и затворил очи по въпроса с дякона. В зависимост от това, колко ще му бъде дадено впоследствие, когато му дойде времето, рискувайки своята кариера и с риск да отиде дори в затвора, той ще успее да направи така, че при всички обстоятелства Прохор Петрович да бъде признат за побъркан.

Ако Прохор Петрович се окажеше здрав, Нина Яковлевна трябваше да затрупа със злато съдията, новия пристав, прокурора и някои от губернските власти. Да, да. Много по-изгодно е за Нина Прохор наистина да излезе луд. Но да се желае това е безчовечно и престъпно пред бога.

Съзнанието на Нина се люшкаше като махало и раздираше душата й. На Нина и е страшно жал и за починалия дякон, и за Манечка, на която тя ще определи пожизнена пенсия, жал й е и за убития от разбойниците Фьодор Степанич и дори за осиротялата Наденка. Ала най-много и е жал за нейния незабравим приятел Андрей Андреевич Протасов.

Стиснала побелели устни, тя изважда от папката писмото на неизвестния и разтърсена от ситни тръпки го препрочита:

„Многоуважаема Нина Яковлевна! Пише ви един неизвестен човек, адвокат, случаен спътник на инженер Протасов. На гара Уфа, болен, изнемощял, той беше арестуван внезапно от един жандармски офицер. Така се объркахме и двамата, че той не успя да ми подаде, а аз не успях да скрия неговата малка пътна чанта с писмата. Ние прекарахме с Андрей Андреич във вагона три дни и три нощи и се сприятелихме много. Нашите възгледи и обществена дейност се покриваха. Необикновено светъл човек! При арестуването му той ми предаде с разрешение на жандарма вашия адрес. (Жандармът беше толкова тактичен, че дори не се поинтересува да го прочете.) Като ви съобщавам това дълбоко прискърбно събитие считам за свой дълг…“ И т.н.

Нина искаше да мине в спалнята при Верочка. Но сега всичко й беше станало чуждо.

— Ах, бащице господарю! — гълчеше бащински своя господар, ала вътрешно се ядосваше на него, старият Тихон. — Благоволили сте да разкъсате царския путрет… Та нали това е самият ампиратор! Е, путретът — в края на краищата плюя на него, но, виж, за самовара ми е жал.

— Върви спи, старче — рече тежко дишащият, с неспокойни очи Прохор. Злобата срещу Алтънов, срещу себе си, срещу целия свят още бушуваше в него. — От глупост го направих. Дойде ми такава фантазия…

— Позволете да полегна тука. Ей там в ъгълчето, до печката, шубичката ще метна.

— Защо? — и Прохор бързо нареди до креслото три стола. — Лягай ей тук, старче. И донеси малко конячец… Пие ми се.

Тихон замига благодарно със сълзливи очи и продума:

— Конячецът е забранен… В никакъв случай не може.

Прохор беше зашеметен от морфина, който все пак беше успял да се просмуче в кръвта, ушите му пищяха, десният ъгъл на устата му подскачаше, главата му тежеше, искаше отдих. Той разтвори прозореца към градината, загърна се добре с топлия халат и седна на един стол до прозореца.

Осеяната със звезди млада нощ хвърляше отгоре светлина и студ. Прохор вдигна очи към небето. Всичко блестеше горе. Златният пояс на звездите опасваше гъсто небето. През полуоголените клони на градината огледално се сребрееше студеният месец.

На Прохор му се прищя да има криле. Той искаше да отлети нагоре, далече от тези алтъновци, лудници, ибрахимоглувци. Прищя му се да напусне завинаги земното кълбо, тази горчива като пелин суета на живота. И радвайки се на това рядко очистително настроение на душата, той си спомни всичко, което му беше разказвал Шапошников за тайните на небето, всичко, което неотдавна беше прочел у Фламарион. Дълго, мечтателно, като влюбена девойка се взираше той в спокойното трепкане на звездите. На застиналия неподвижно Прохор му се привиждаше фантастичната прекрасна Урания, облечена с филон от лунна светлина, тя му кимаше от небесните кръгове със звездната си глава, викаше го там, отвъд земята, зад пределите на видимия свят. „Ей сега… Телескопът. Трябва да кажа на Тихон телескопа да… Ей сега, ей сега.“ Но морфинът вършеше работата си: главата му се наливаше с оловен сън, благодатна тишина го обгърна нежно и Прохор Петрович загуби съзнание.

— Вдигайте, момчета, по-внимателно… Носете го на кушетката — командуваше Тихон, като затваряше прозореца. — Гледай какъв студ е пуснал.

Пьотр и Кузма грижливо вдигнаха отмерено дишащия господар, сложиха го на широката кушетка, на която спокойно можеше да се настанят двадесет души.

Готвеха за следния ден погребението на дякон Ферапонт и на Фьодор Степанич Амбреев. Дърводелци майсторяха грамаден ковчег за дякона и един по-малък — за изправника. Тялото на изправника и досега не беше намерено. Решиха да принадят към главата подходящо чучело и така утре да я погребат с цялата тържественост според обичая на православната църква.

Но ето ти беда: свещеникът за нищо на света не се съгласяваше да кръсти младенеца Александър в тези траурни, изпълнени със скръб дни. Поради това Иля Петрович Сохатих изпадна в пълно отчаяние: всичко е сварено, сготвено, а най-главното — разпратени са по цял свят покани и ето ти сега — сюрприз! Той се ядосваше на дякона, че не бе умрял два дена по-рано, ядосваше се на свещеника, че отказал да извърши днес тайнството на кръщението.

— Голяма работа — човек умрял! Пет пари не давам! Всяка секунда в света умират по шест души съгласно статистиката… Ами кому ще заповядате да дадем баниците и чигата със соса? На просяците и кучетата ли? Пфу! След това наистина ще станеш антирелигиозен.

За Прохор Петрович утрото настъпи чак в шест часа вечерта. Ала дългият, изпълнен с кошмари сън не го освежи. Падаше първият есенен здрач. В главата на Прохор беше Содом. Душата му кипеше изкривена цялата, потъваше в бъркотия. Не му се ставаше да се мие. Всичко му беше противно, гадно. Прохор Петрович заповяда да спуснат транспарантите.

7

„Смъртта няма образ, но ще погълне всичко, което носи образа на земно същество.“ Така е казал Луцифер в „Каин“ на Байрон.

Но това е истина само наполовина. Всяка смърт носи свой образ, свой лик и навик свой.

Случва се така: тръшнеш се, изохкаш и — те няма. Отведнъж, мигновено.

Понякога смъртта се явява като грохнала бабичка. Цялата покрита с тленни болести, с лапи, с пластир като ямурлук с кръпки. На гърба — торба, натъпкана със стъкленички с капки и мазилки, а на торбата стои нездравата дума „Аптека“. Човек не може да умре дотогава, докато не изпие капка по капка цялата торба с церове. После изпъне крака и — край.

Случва се да умреш и между хората; за тая смърт никой не се готви, тя идва внезапно, като гръм. „Пръсни се!“ Сигнална свирка. И — залп, залп, залп. Купчина трупове… Тази скръбна смърт е много обидна. Тази смърт се записва на страниците на историята.

Или: живее здравеняк, яде до насита, пиянствува, пуши, лудува, предизвиква природата, нощта превръща в ден, деня в нощ. И пет пари не дава за нищо: гък не казва и е як като дъб. Той е безсмъртен. Но ето там някъде, до стомаха, размърдало се едно червейче: и гложде, гложде. Какво? За съжаление — рак. Ножът на хирурга, почивка една годинка и — смърт…

Случва се, но рядко, и така: два стълба с напречна греда, няколко преметнати примки. Долу — обща яма. Съседите благополучно са обесени. Но ето… Примката под един се е скъсала, той е паднал и вика: „Не ме заравяйте, жив съм!“ Тълпата зяпачи тича с рев: „Невинен е, невинен!“ — към живия покойник. Залп във въздуха — тълпата се пръска и куршумът — раз, раз — доубива невинния. Тази смърт е красива. Тя е страшна само за слабите.

Случва се и така: човек потъва. С отчаяни вопли за помощ той е в страшна борба с водата. Небето се люшка, целият живот, целият свят изчезва от очите. Викът е все по-слаб, все по-тънък, а помощ няма и няма. Пронизителен писък и — амин. Смърт — от люта по-люта.

На друг смъртта идва като вдигната брадва или нож, или щракане на револвер.

Но няма по-страшна смърт от тази в ковчега, под тежката пръст, когато спящият покойник се събуди в ужасен страх, в ужасна мъка за себе си и нова смърт, много по-горчива от първата. По-добре да се не ражда такъв човек на света.

Страшен е часът на смъртта, но може би мигът на раждането е безкрайно по-страшен. Обаче никой от хората не е в състояние да каже и не ще каже: „Какво е моята смърт?“ Всички смърти са опасни, страшни, жестоки.

Впрочем колкото хора — толкова и смърти. За всички не може да се разкаже. Пък и не е нужно…

Нека опишем последните дни на Прохор Громов, последния му бяг към смъртта и с това да приключим страниците на романа.

През малкото моменти на просветляване на мисълта Прохор Петрович Громов, осенен от рядка сила на духа, правеше ярка оценка на своето собствено „аз“.

Ето един от документите, намерени по-сетне в личните книжа на Прохор Петрович. Тази бележка дава известен ключ за разгадаване на неговата необикновена натура. Посочваме я изцяло:

„МИСЪЛ ЗА МИСЛИТЕ НА МИСЪЛТА ИЛИ ОБЪРНАТАТА МИ НАОПАКИ ДУША

Кой съм аз, изрод на изродите ли? В нищо и никому не вярвам. За мене няма бог, няма дявол. Не съм рационалист като Протасов, защото не вярвам и в разума. Не съм материалист, защото съм недостатъчно образован, а пък и ме мързи да се ровя в цялата тази безсмислица за строежа на веществото. Не съм социалист, защото обичам само себе си. Не съм монархист, защото съм сам на себе си и бог, и цар.

Може би в мен живее уважение към човечеството? Не. Сантименталната лигавщина ми е противна. Към отделни личности аз се отнасям ту студено, ту злобно. И винаги — подозрително. Ценя само онези хора, които са ми полезни, и то дотогава, докато са ми нужни.

Никого не обичам, никому не вярвам. Едно време обичах беззаветно Анфиса и й вярвах, но я умъртвих. Обичах, вярвах на Ибрахим и го предадох. Обичах вълка, но и той ме намрази.

Нямам приятели. Никога, през целия си живот, не съм имал приятел. Нямам жена, имам само Нина, която кроях как да убия. Наистина имам дъщеря, но в моето всекидневие тя не е нищо повече освен знак на равнодушно учудване: тя не ми е потребна.

Тогава какво съм, какво съм аз сега? Безчувствен камък, скала? Не. Аз съм по-лош от скала, по-безполезен от камък: скалата си стои, както е стояла, тя е пасивна в живота, аз пък съм деен, аз съм необикновено активен.

В душата ми има стихийно самолюбие: винаги съм противопоставял себе си на света, борил съм се със света, аз — един безсилен червей — исках да го победя. Аз съм горд, аз съм надменен, аз съм зъл и жесток. Аз мога да разсека с брадвата черепа на баща си, мога да прережа с бръснача…“ (Изречението е останало незавършено.)

„Не вярвам в справедливостта, не вярвам в искреността, в приятелството, в дълга, в честта. Не вярвам в доброто, в безкористната любов на човек към човека. Не вярвам в нищо.

Аз, сегашният Прохор, на нищо не вярвам, на нищо не вярвам: няма в света нищо, на което бих могъл да повярвам. Достоверна е само смъртта. И ето аз, Прохор Громов, правя равносметка на своя тридесет и три годишен живот и заявявам на себе си: вярвам само в смъртта, само в смъртта като избавителка от всякакво безверие.

Да, да… Прохор Громов се побърка, Прохор Громов не съществува. Ще мине още един къс миг и душата му ще потрепере, ще падне във вечната тъмнина. Горко, горко на Прохор Громов. И няма кой да го разбере, няма кой искрено, от все сърце да го пожали. Не е трябвало да се вражда той на света. Горко на Прохор…

Да, много право, много право… Някога бях чел, някога подчертах в своите мисли, а ето сега си спомних тези думи. Шекспир е казал за мен: “Нищо не ти остана освен спомените за онова, което си бил, за да усилват твоята мъка за онова, което си сега." Е добре… Няма повече какво да добавя."

(По-нататък в бележката са зачертани дебело четири реда. А още по-надолу — небрежно е надраскано едно гърбоносо, брадато лице, навярно на Ибрахим-Оглу: плешива глава, страшни очи. И още по-надолу — голяма черна змия се вие и гони едно бягащо малко човече. След това — пак текст.)

„Но чакай, чакай! Някога там, в тайгата, сред разбойниците, аз говорих на прокурора… Да, да, говорих му. Казах му, че на младини и аз съм бил с добро сърце, мисълта ми е била ясна, помислите чисти…

Какво ти е нужно, Прохор, за душевно спокойствие? За спокойствието на душата ти е нужно, Прохор, да се върнеш към своята младост, да приемеш живата Анфиса в своето сърце, да се слееш завинаги с нея. Но Анфиса я няма, връщане към миналото няма, има само глождеща мъка по Анфиса, и ти, Прохор Петрович, си умрял. Значи, право казват старите хора: живей, но поглеждай и назад.“

(По-нататък следват заключителни фрази. Те са написани със съвсем друг почерк. Буквите са едри, остри, като размахвания на кинжал. Всички редове са дебело подчертани. Удивителният знак накрая е хвърлен като жило на змия, като смъртоносен удар на копие: писецът се е счупил и е пръснал мастило. Види се, тук депресията е свършила, духът се е извил и е бил хвърлен в бездната на отчаянието.)

„Да бъде проклета утробата, която ме е родила! Да бъде проклета земята, която съблазни Прохор Громов със свински съблазни, да бъде проклето небето, което не ми изпрати неискана помощ! Смърт, смърт, вземи ме!“

(Този ценен човешки документ, макар и недатиран, според заключението на експертите се отнася към времето на най-силното развитие на душевната болест на Прохор Петрович Громов.)

Намерено е и едно недовършено писмо на Прохор:

„Нина, ако ми е съдено да посегна сам на живота си, знай, че Прохор Громов се самоубива за това, че не той победи живота, а животът победи него. «Високомерието, високомерийцето те е погубило» — казваха ми старците. Да, сатанинска гордост не ми позволява да преживея пълния крах на цялото мое дело. Крахът неочаквано, неимоверно бързо се стовари върху мен. И ето Прохор Громов, търговският гений, е смазан. В дадения момент…“

Неотдавна мистър Кук огледа в двореца на Громови определените му три стаи до покоите на отец Александър. Мистърът беше поразен и трогнат от разкоша на своето ново жилище. Той шепнеше: „Колосал, колосал“, а в мислите си пресмяташе: „Мисис Нина, няма съмнение, ме обича: мистър Громоф скоро ще пукне, Протасов не съществува. Ерго: аз, мистър Кук, инженерът, ще стане всесилен.“ Той се ухили, дори си спомни една пословица, която беше чул от лакея Иван: „Ще дойдат велики пости и на котарака ще дадат масълце[1].“ Не, приказвайте си каквото щете, но негърът Хари е голям сърцевед и пророк. Да живее световната хиромантия!…

Възторженият мистър Кук се връщаше в къщи, подскачайки от радост. Заповяда да му донесат самовара, ром и получената от Америка бутилка уиски. Като си пийна, той загуби правилен изговор, смръщи важно чело и каза на Иван:

— Утре ще дойдат шест селски мужик, ще пренесат малко мои неща в дворец на Нина Яковлевна. Ще ти поръчам, Фан Фанич, златна ливрея, ще увелича заплата. О!

Иван оголи зъби в широка усмивка, пусна благодарствена слюнка и замърда уши. Но ето че внезапно се позвъни, чу се шумолене на фусти и пищната Наденка, без да поздрави мистър Кук, гневно седна непоканена на масата за чай. Мистър Кук вдигна въпросително вежди и облещи срещу гостенката полупияните си очи.

А с Наденка ето що ставаше. Като изплака на гърдите на пан Парчевски скромно количество вдовишки сълзи, тя беше готова да даде на младия красавец ръката си, сърцето си и всичкото награбено от убития си мъж състояние. Обаче Парчевски е хитър: той знае със сигурност, че не е далече часът, когато велможната пани Нина също ще му отдаде ръката си, сърцето си и всичкото награбено от мъжа й богатство. И ето бурна сцена с Наденка: предложение от нейна страна, отказ, ново предложение и нов отказ, закана, истерия, писък, две плесници, в отговор — удар по врата, вик, вратата — и Наденка изхвръкна…

Да, трябва да бърза, инак всичко ще изтърве. Там пропадна, но тук ще й потръгне: знае Наденка как да сплаши този чуждестранен пуяк „мистър Кукиш“.

— Не пули чужбинските си очи — рече тя строго на оглупелия внезапно домакин. — При Громова се местиш, а?… Аз тебе така ще те преместя, че в затвора ще изгниеш! Ти живя с мен, длъжен си да се ожениш за мен. Питах съдията, той гледа законите. Според закона — щеш не щеш — ще се ожениш.

Долната устна на мистър Кук смешно увисна, пурата падна от устата му, гъстите лунички се показаха през пудрата.

— Аз по никакъв начин, дълбокоуважаващ Надя, не се каня да се женя. О, не… Тофа е вече млього… Глюпафо, глюпафо!

— Ти живя ли с мен? Живя. Има свидетели. Аз съм бременна от тебе. Виждаш ли? — Наденка се изправи, изпъчи корем, отметна предизвикателно глава.

Мистър Кук с погнуса погледна прекалено подутата утроба на вдовицата и засумтя, запъхтя, зашепна:

— Колосал, колосал, о, о!… — и викна сурово: — Но това… това е спроектирал мистър Парчевски! О, да, о, да!… Мен не излъжеш! Не, не, не!

Тук мистър Кук изпи на един дъх чаша смес от уиски и ром. Без покана пи ром и Наденка.

— Глупак — рече тя, като леко пощипваше брадавичката си, — по това време Владко Парчевски го нямаше тук. А че ти се влачиш при мен — всеки знае. На съдията съобщих още на другия ден, след като спа при мене. Според нашите закони или ще се ожениш, или за двадесет и четири часа теб, чужденеца, ще те изхвърлят като последен скитник… Аз съм вдовица на изправник и според закона съм високопоставена особа… Разбра ли?

— Глюпост, глюпост!… — възкликна внезапно развеселен мистър Кук и изтри изпотеното си чело със салфетката за чай. — О, не! Мен не излъжеш. Вие имахте мъж, самият изправник, детето се регистрира на мъжа. Факт!

— Глупак мерикански!… Ние с мъжа ми живяхме девет години и нямахме деца. Не, братле, ти не върти чужбинската си опашка, защото по-лошо ще стане.

— Глюпост, абсурд! Ще свикам тогава експерт! Нека експертиза мъничко установи какъв ще се роди синчето: американски поданик или поляче?…

Облакът от престорената суровост на Наденка се разпръсна и веднага избликна нейният темперамент: тя смръщи малко вирнатия си нос и прихна да се смее.

— Ей, че глупак си ти, Кукиш!… Ама че глупак! А откъде знаеш, че ще се роди син? Може да е дъщеря…

Ръцете на мистър Кук трепереха, сърцето му се свиваше. Той напразно търсеше из джобовете на пижамата си кърпичка, с отпаднал глас викна на лакея:

— Ифан!… Парцалче, парцалче. Малко секне.

— Значи, миличък мой, утре ти ще се преместиш не при Громова, а в моята собствена къща. Тъй да знаеш… Разбра ли?

Носът на мистър Кук почна унило да подсвирва и да заглушава пищенето на самовара, а в покритите със сълзи очи, пламна упорство и отчаяние. Мистър Кук пак пи уиски, заклати глава и зажумя. В главата му беше каша, мяркаха се нахалните очи на Хари и укоряващият зов на мисис Нина. Простодушното сърце на Иван веднага долови душевната скръб на мистър Кук, на Иван му дожаля за господаря. „Какво се е лепнала за нас?“

В това време пийналата, Наденка седна до пияния мистър Кук, прегърна го с ръчица през талията, целуна го по сляпото око (а там като чукче пулсираше артерията).

— Мили мой, глупаче мое — гукаше тя и вадеше невидими нокти като котка срещу мишка. — Как хубаво ще си живеем ние с теб. Аз съм много весела, ти си весел. Имам състояние за цял живот да ни стигне… Как мислиш миличък? А?…

Мистър Кук седеше като леден истукан, стиснал в права линия уста, и привеждаше в ред чувствата и мислите си. „Аха, аха… Има изход. Трябва още сега да се отърва от тази млього хитрчкиа рюска крафа.“

— Аз съм млього женен! Има две деца там, в Америка…

— Лъжеш, лъжеш! Виждала съм ти документите. Ерген си…

— Факт!… Но аз в никакъв слючай не искам да бъда баща на чужда детенце. Вас правил голям амур мистър Парчевски, той ми докладвал свой секрет — тогава, моля, адресирайте се към него. Пфу, гадост!

Мистър Кук се смръщи и гръмоносно кихна.

— Хубаво, ами ако не бях бременна? Тогава би ли се оженил за мен? Нали ме обичаш?

— О, да! Млього, млього обичам вас, мисис Наденка. — И мистър Кук отведнъж се удари с двата си пестника в гърдите. — Аз съм джентълмен!… О, тогава друга въпрос. Но вие сте доста млього бременна, за да не кажа повече…

Тогава Наденка, като се изчерви силно и затананика някаква песенчица, бързо стана, отиде зад паравана, изхвърли изпод роклята от корема си една възглавница и скоро се яви при масата стройна, пристегната в талията. Тупна вулгарно мистър Кук по острото рамо и избухна в смях, като смръщи нослето си. Мистър Кук се вцепени, изду устни на тръба, изблещи глупави като на овен очи и като се опираше с пети в пода, от страх се отмести от Наденка един аршин далече заедно с креслото:

— О, о!… Феноменално, пора-зи-тел-но — безсмислено провлачаше той със замиращ шепот, като все повече и повече оглупяваше. Главата му клюмна на гърдите и се люшкаше като на умрял гъсок. Но изведнъж, сякаш полян с ледена вода, американецът мигновено скочи, закрещя, затупа с крак: — О, боже мой! Аборт?! В моята казионна квартира?! Ифан! Млього миличек мой! Бягай живо за мистър съдия. Това е преступлен, преступлен! Аз това не разрешайт! Момчето не мой! Квартир — също не мой, казионен… О, боже мой, боже мой…

Мистър Кук ръмжеше като стар дог, напираше към гостенката и друсаше пестници. Наденка се измъкваше заднишком към вратата, страхуваше се, че презморският дългуч ще я удари. В това време простодушният Иван, оскърбен, дето се подиграват с господаря му, измъкна иззад паравана възглавницата:

— Ето, васкородие, благоволете да се полюбувате: ето нейното новородено дете, цяло от пух, не търси цицка и не вряка.

Иван се усмихваше широко, но очите му бяха зли.

Поразен крайно, мистър Кук отстъпи заднишком, сетне настрана, след това направи крачка към Наденка, плесна се по изпотеното чело и чак сега съзнанието му се върна.

— Вън! — зарева той гръмогласно. — Вън! Иначе дам бокс!…

— Господарю! — ревеше и лакеят. — Изправникът е умрял, свидетели няма. Тупнете й един, докато е време, по врата и с коляното в задника. Мадам, недейте да нахалствувате, моля ви честно и почтено.

В очите на Наденка се разяри зверчето, тя грабна от масата навито на пръчка стегнато руло от чертежи и като запищя, халоса силно по челото с рулото отначало мистър Кук, а след това и лакея. Мистър Кук се залюля и меко се свлече на пода. Лакеят се хвана за челото и почна да мърда с уши, а Наденка, ридаеща силно, забърза към къщи.

На следния ден мистър Кук лакеят му Иван се настаниха в апартаментите на Громови. Обаче нелепите блянове на американеца-мечтател, този дон Кихот в кавички, се оказаха впоследствие напразни: на мисис Нина бе съдено да бъде до края на своите дни самотна. Да бъде проклета хиромантията, да бъде проклет Хари и всички прорицатели на съдбите човешки!

[1] Истинската поговорка гласи: „Не все коту масленица, придет и великий пост“, което означава, че не всеки ден е Великден, а идва и пост. ↑

8

Угрюм-река още не беше замръзнала, край нея пълзяха парцаливи мъгли: водата изстиваше, по водата минаваше ситна тръпка.

Общата обстановка, ако човек в дадения момент на повестта прекара широко поглед по хоризонта, е следната:

На Угрюм-река е полунощ. В Питер е шест часът вечерта. В църквата на резиденция „Громово“ има един прекалено голям ковчег и един обикновен ковчег. В големия — в сърмени одежди почива дякон Ферапонт. В другия ковчег — главата на Фьодор Степанович Амбреев и принаденото към нея чучело в пълна парадна униформа, с кръстове и медали. Подът е посипан с хвойна. Църквата е пуста. Мигат, разтъжени за нещо сред тихия мрак, очите на кандилата.

Иля Петрович Сохатих, изстискал сполучливо всички пъпки на тлъстичкото си женско личице, пресмята загубите от несъстоялото се през този ден кръщение на сина. Февроня Сидоровна кърми детето. Но поради това, че майката също е много опечалена от отлагането на кръщението, млякото й е спряло и некръстеният младенец Александър реве, та се дере…

Пьотр Данилич, лягайки да спи с Ана Инокентиевна, коленопреклонно моли бога по-скоро и по-яко да се побърка неговият син, непокорният Прошка. Но и в очите на самия Пьотр Данилич има нещо нередно и молитвата му напомня бълнуване на безумен.

Търговецът Алтънов току-що обядва там, в Питер, със своята пищна метреса Авдотя Фоминишна Прахова. Ще дремнат един час и ще отидат в Мариинския театър на „Риголето“. Събувайки ботушите си, Алтънов хлъцна и се разсмя:

— Ама здравата нажулиха моите момчета този франт от Сибир… Как се казваше?… Прошка Громов… Пропил се е, побъркал се е и се е разорил.

— Ах, за бога, не го споменавайте!… Той е такъв негодник!…

— Приперентиев е вече там, а и кредиторите ще го пораздрусат здравата: от Прошка пух и перушина ще полети…

Приятелката на Авдотя Фоминишна, шикарната баронеса Замойска, мина сега в ръцете на новоизпечения златопромишленик Приперентиев (същият онзи мошеник, лейтенант Чуприников). Тя се готви да замине на Угрюм-река. А в момента, облечена по последния парижки модел на Ворт, лети с бърза карета по прощални визити при познати. „Хоп, хоп!“ — носи се каретата. И едва търговецът Алтънов затвори сладко очи — звъни се…

Великолепният Парчевски, командирован вместо Абросимов, разположил се в първокласно купе, отива в Санкт-Петербург, по работа на пани Нина. А Приперентиев — подпухналият комарджия, новият скубач и гешефтар — по волята на съдбата седи сега на разширеното съвещание у владетелката Громова. Съвещанието започна точно в осем.

Така, кой още? Нека си припомним… Блестящият духовник отец Александър получи заповед от консисторията да се яви при владиката. В частно писмо се съобщаваше на свещеника, че ще бъде предаден на духовен съд заради „високомерие, лъжемъдрост и недостоен за сана либерализъм, проявен уж от отец Александър около разстрела на работниците“.

Избрахим-Оглу е някъде наблизо със своята шайка, край огньовете: чака кога ще се отърси и тревожно ще изграчи враната-прорицателка… Новият пристав, ерген, безгрижно похърква на пухени дюшеци в къщата на следователя. Урядниците пиянствуват на имен ден на един свой другар. Казаците спят непробудно. Ала там някъде в мрака бодърствува ръката на исполина-отмъстител, ръката удря със стомана кремъка на Историята, искри пръсват в мрака…

Кой още? Отец Ипат е в гроба. Еднокракият Федотич отчаяно хърка в своята стаичка на кулата „Отваряй си очите“. Разстреляните работници лежат мирно в кървавите си ковчези. Филка Шкворен, който все още се люшка под водата, безкрай се покланя на своя съсед. На съседа му Тузик коремът се е подул прекомерно от водата и е готов да се пукне. В небето грее месецът. По земята — вятър. Полунощ.

След заболяването на мъжа си Нина Яковлевна взе в свои ръце юздите на цялото ръководство на огромните и сложни предприятия. Мистър Кук, а и всички инженери се боят от нея малко по-малко, отколкото от самия Прохор Петрович.

Сега на заседанието са около тридесет души. Заседанието протича в строг делови тон. Изслушват доклад от инженер Абросимов по предаването на мина „Нова“ на новите владетели. Заседанието навярно ще продължи до късно през нощта.

Адолф Хенрихович Аперцепциус се чувствува зле, спи в мецанина. Всеки половин час при Нина идват ту Тихон, ту Пьотр, ту Кузма с доклад — как се държи болният Прохор Петрович.

Преди да отиде на заседанието, уморена, разстроена, Нина се отби в будоара, натри слепоочията си и зад ушите с одеколон, поседна за минутка във високото кресло и затвори очи.

Големите вълнения през последните дни окончателно я замаяха, лишиха я от сили. „Горкият, горкият Андрей… Нещастният Прохор!…“ — шепнеше тя съсипана. Тези две мисли, които се пресичаха в душата й, пронизваха сърцето като стрели. А третата, най-главната мисъл — какво ще стане с нея, когато няма да го има мъжа й — стоеше настрана сред някаква жълто-синкава мъгла. Нина се страхуваше да се докосне до нея, да се приближи плътно, да надникне в своите близки неясни дни. Тя само лекичко се вслушваше в самата себе си, принуждаваше се с усилие на волята да гледа в бъдещето бодро и смело. Ала всеки път волята й се пречупваше от доплувалите до нея факти на живота и тогава смъртна тъга я обземаше всецяло.

Ето и сега: едва затвори очи и пред нея се изправи гневен, но толкова близък, скъп Протасов. Тя изведнъж си спомни целия свой разговор с него там, до огъня, в края на гората. Разговор за целта на съществуването, за пътищата на живота, за проклетото богатство. Разговор последен — разговор трагичен и за нея, и за него.

Да, Протасов май че беше прав: трябва да забрави себе си, трябва да се отрече от богатството, на първо място — да спаси Андрей и заедно с него да отдаде своя живот за благото на трудовия народ. Тогава какво става?

Нина отвори очи. Изведнъж устните и затрепераха горестно. Обаче тя преодоля душевната си скръб, помириса амоняк и отпуснато се облегна на гърба на високото кресло като мъртва.

— Но разбери, Андрей! Аз не мога, не мога да направя това! — извика отчаяно тя в пространството. — Аз съм отвратителна, аз съм нищожна, аз не съм способна на подвиг! — Силно ридание, спазми изкривиха лицето й, очите станаха мокри, жалки.

„Заседанието. Трябва да бързам!“ Тя стана, освежи лицето си и като обузда силата на волята си, твърдо си рече:

— Край! Ще зарежа всичко. Ще отида при него, при Андрей. Още утре ще трябва да поговоря с Приперентиев: може би акционерното дружество ще вземе под аренда предприятията на мъжа ми за две, за три години.

Тя знаеше, че здравето на Прохор е разклатено за дълго. Очите на Нина бяха зачервени, сърцето й взе да прескача: чувствуваше физическа болка, тя се хвана за гърдите и отново приседна.

„Ах, как ужасно се нарежда всичко — мислеше объркано тя. — Но какво мога да направя аз със своята природа? Боже мой, боже мой, колко е мъчително това! Но нали съм християнка, трябва да бъда твърда, трябва да приемам ударите на съдбата като изпитание. Да, да!… А капиталите ми все се топят, топят, изтичат, намаляват. Глупачка съм аз, баба! Нищо не умея да върша, не умея да ръководя работите. Разорявам себе си и децата. Нали нося под сърцето си второ дете… А какво право имам аз да направя просяци своите деца? Не, не!… Това би било престъпление срещу тях. Ще отговарям за това пред бога. Не, стига! Не мога повече, нямам право да играя на благотворителност! Край! И каквото и да правя, с каквито и курабии да храня работниците, все едно — прекрасно зная това, — работниците ще гледат на мен като на враг, в най-добрия случай — като на малоумна господарка.“ И отново от гърдите на Нина се изтръгна ридание. Буря от вътрешни противоречия я разпъваше. Печалният образ на Протасов с усмивка на язвителен сарказъм на устните отплува в небитието. С риск да развали прическата си, Нина се хвана за главата и й се стори, че няма за нея никакъв светъл лъч.

— Аз съм глупачка, аз съм отвратителна!… Не мога, не мога!… — потупваше раздразнено тя с високото си токче по проснатата под краката й кожа от бяла мечка. Мечката заканително се зъбеше с червената си паст, святкаше с жълтите си очи, а на измъчената Нина се струваше, че мечката, както и Протасов, горчиво й се присмиват.

На вратата се почука.

— Да, да.

— Нина Яковлевна, ако обичате да заповядате на заседанието — ударил токове и застанал мирно, се поклони на вратата младият секретар на Приперентиев, питерският мошеник Малчикин-Палчикин.

Прохор Петрович с момчешка усмивка скочи от леглото, закани се с пръст и заключи вратата към залата. След това взе чадъра и пак го постави на предишното му място. Взе мастилницата, тури и нея на място. Взе халата, но не знаеше какво да го прави. „Аха… Да, да.“ Облече го. Разкрачил крака като пергел, той се спря сред кабинета; съобразяваше нещо. Постоя така две-три минути, удари се по челото и надникна в малката дежурна пред кабинета. Там са тримата лакеи: Тихон и Пьотр играят на дама, Кузма дреме, провесил глава на гърди.

Тракна-звънна халката на входа. „Гостите идват“ — рече или Синилга, или сърцето на Прохор. Той препаса халата с копринения пояс, обу златошитите пантофи, взе да подрежда в редица до кушетката креслата и столовете.

Горящите му очи се вслушваха в нещо, ушите му виждаха нещо: илюзията на звуците израстваше в цветисти образи, а зримите краски почваха да звучат.

… Дрънна-звънна халката. Прохор вижда с ухо, чува с око: звънна халката — почнаха да влизат гостите. Домакинът ги посрещаше приветливо, стискаше им ръцете, настаняваше ги, на някои само се покланяше, но всички молеше да говорят шепнешком, за да не подслушва лакеят. Гостите бяха много. Вече нямаше къде да седнат, но те продължаваха да прииждат през вратата, през прозорците, през гърлото на горящата камина.

На предните редици са: губернаторът Перетряхни-Островски, барон фон Пфефер, прокурорът Черношварц, хусарят Приперентиев под ръка със своя двойник лейтенант Чуприников, още двама нагли оскърбители на Прохор — търговецът Алтънов и неговият управител Усачев (той би жестоко Прохор в Питер), още — месестата Дунка, Авдотя Фоминишна, крадлата. И други.

— Господа, вие не се страхувайте от мен, не се стеснявайте: аз съм ви простил всичко, забравил съм всички ваши обиди — шепнеше Прохор Петрович, като жестикулираше, и изведнъж извика: — Тихон! Дай столче под крачетата на Авдотя Фоминишна, сводницата!

Тихон изплава като колебаеща се сянка от шкафа за книги, като че взе столче, като че го сложи където трябва, и като се поклони на Прохор, като че изчезна.

— Уважаеми господа — зашепна в пространството седящият на кушетката Прохор. — Всъщност аз ви поканих ето защо… Аз мразя себе си, мразя света и светът мрази мен. Спомняте ли си, спомняте ли си моя юбилей? Хубаво, благодаря. Аз точно така казах тогава. А сега искам… мисля… позволете, позволете… Да, да, да!… А сега аз съм забравен от всички, изоставен съм от всички, много съм нещастен, господа…

Прохор Петрович пъхна ръце в ръкавите, наведе ниско глава, замига обидено, а гостите въздъхнаха. Кученцето Клико скочи от коленете на губернатора, качи се при Прохор и като се извиваше цяло, почна да го ближе ласкаво по бузите, по брадата, по носа.

— Ах, мило, скъпо кученце — взе да шепне трогнатият Прохор Петрович. — Живееш си ти без всякаква отговорност за своите постъпки, без всякакви душевни мъки. Как ти завиждам, мило кученце. Да си живо и здраво!… — Прохор Петрович се задави от горестна въздишка, а баронеса Замойска оправи обръча-змийче на своята прическа и подхвърли от летящия екипаж думите: „Как не ви е срам! Руски богатир, а хленчи.“ („Хоп-хоп“ — прелетяха конете.) Брадата на Прохор затрепера, той се извърна и като сдържаше хълцанията си, зашепна:

— Нищо, нищо. Мило кученце, ти не ми обръщай внимание. Ще ми мине, ще ми мине. Аз така само… от нерви.

Изведнъж Прохор Петрович дочу — гостите почнаха да си шепнат подигравателно, чу се идиотски смях, а Приперентиев и Чуприников викнаха в един глас: „Той фалира, той, банкрутира, картата му е бита!“ Но генерал Перетряхни-Островски удари страшно с шпагата в пода: „Господа мошеници, без намеци, бе-е-з намеци!… Моля да не обиждате домакина.“ Тогава очите на Прохор Петрович овлажняха, той изтри лицето си с ръкава на халата и рече: — Ваше превъзходителство! Защитете, ме и от лекаря Аперцепциус, и от Нина, моята жена. Много съжалявам, ваше превъзходителство, че не я заклах тогава с бръснача. А на вас, генерале, от благодарност ви давам една торба злато…

И бяха внесени огромно количество торби със злато. Целият кабинет бе залян със злато. Навсякъде звънтяха жълтици, сипеше се злато и звънът оглушаваше, разкъсваше черепната кутия. Остра болка в главата и не можеше да се диша — навсякъде злато, злато, злато… На Проход му е тясно и задушно. И зле.

— Ето, виждате, господа, колко съм богат. Не разбирам за какъв крах става дума тук? — каза той задъхан и за да намали непоносимата болка, удари тила си в стената.

Тук кученцето Клико отново се примъкна до Прохор и с голяма нежност го облиза, обърна се с коремче нагоре, загали се, заудря с опашчица. Брадата на Прохор Петрович отново затрепера. Той взе кученцето, почна да го целува с умиление по нослето, по опашката, по очите.

А Тихон, който надничаше през открехнатата врата, казваше на Кузма и Пьотр:

— Виж, господарят си целува ръцете. Виж как се намръщи.

— Тирсон Иванич, ами че господарят плаче — зачуди се Куама.

— Нека плаче. Само да не буйствува…

В това време гостите се отнесоха към домакина с молба да им разкаже нещо за живота си, за своята съдба: как е раснал, как се е оженил, как се е изкачил на върха на могъществото.

— Защо не! Много се радвам, много се радвам, господа. — И Прохор Петрович въздъхна. — Моят живот, господа, изобщо от самото ми детинство беше нещастен… Какво да ви разкажа?… Да! Знаете ли? Неотдавна отидох на обектите. И какво виждам, господа? Навсякъде по моите предприятия чужди стопани. Мина „Нова“ сега не е моя… Едно време Федотич… знаете ли го, стареца, онзи с дървения крак?… Едно време, като промият пуд злато, той гръмне с топа… Давах му за това една голяма чаша водка. Да, да. Ех, господа, да бяхме пийнали! А сега моят топ мълчи, Федотич дреме на улицата. Затова пък те стрелят със свой топ, на мина „Нова“… Те, те! Зная аз. Мината е моя, а златото — тяхно. И всичко сега е тяхно. Това е обидно, много обидно, господа…

Верният Тихон зашляпа по паркета да докладва на господарката.

А при господарката продължаваше заседанието. Нина Яковлевна е прекомерно разтревожена и нервно уморена. В процеса на разглеждането на въпросите изплува и въпросът за общото финансово състояние на громовските предприятия. Разговорите се проточиха дълго. И за голямо огорчение на Нина почнаха да й доказват с очевидна яснота: работите на нейния мъж са така заплетени, че е трудно да се оправят… Но защо, защо?!

— А ще бъдете ли така добра да видите, госпожо…

Нина слуша. Всеки неин нерв е напрегнат.

Говори юрисконсултът на новото акционерно дружество, старият хитрец Арзамасов. По поръчение на Нина и срещу голямо възнаграждение, разбира се, той няколко дни преглеждаше плана на текущите работи и паричните дела на фирмата „Прохор Громов“.

— Търговската работа, при това в такъв крупен мащаб като при вас, и то в такава дива страна, без пътища и съобщения е работа, госпожо, доста трудна — говореше Арзамасов и ту въздишаше съчувствено по адрес на Нина, ту се мъчеше да скрие гримасата на злорада насмешка върху бръснатите си устни. — Тук трябва зорко око, трябва неотстъпна бдителност. А Прохор Петрович в най-големия разгар на работата прекарал при тези… как бяха… божиите хора… Колко? Ами месец и половина. Това, едно! А сетне — болестта. Две! И, разбира се — всичко с краката нагоре. Съвсем естествено.

— И какво му беше влязло в главата на вашия мъж? Спомняте ли си как плещеше тогава неврели-некипели, че бил вложил в предприятията си тридесет милона? — прекъсва грубо Арзамасов бившият мошеник, грубиянинът Приперентиев. — Ха! Тридесет милиона… А опитай се да продадеш, ще вземеш с големи мъки три…

— Извинете, мосю Приперентиев… Оставете за себе си тези глупави изводи — засвятка домакинята с очи и с брилянтите на трепналите изведнъж обеци. — Аз и не мисля да продавам предприятията на мъжа ми. Става дума за даването им под дългосрочна аренда. И само това…

— Макар, макар — отпуснал дебелото си шкембе, пъшкаше Приперентиев.

— Аз бих ви посъветвал, ако ми бъде позволено — говори Арзамасов със своя мазен глас, като наднича угодливо в очите на Приперентиев и със служебна студенина поглежда към обърканата Нина, — бих ви посъветвал, госпожо, незабавно да закриете работите по доставките, като платите неустойката…

— Това е глупост — прекъсва гешефтаря заместникът на Протасов инженер Абросимов. — Доставките, Нина Яковлевна, макар и не в срок, а с голямо закъснение, ние все пак ще изпълним. И вместо милион и двеста хиляди неустойка ще понесем загуба може би само… е, да речем… двеста хиляди, пряко сила — триста.

— Господа — рече Нина, като отметна глава и дълбоко пое от цигарата (напоследък тя почна да пуши много). — Цялата работа ще зависи от успеха на преговорите на моите представители с Московската банка и в Питер — с търговския свят. Ако успеем да намерим оборотни средства, ще изплуваме…

— Ха!… Търговският свят, търговският свят — възразява Приперентиев, който продължава да се държи просташки.

Юрисконсултът раболепно подхваща мисълта на своя патрон и доловил нейната същност, я развива по-нататък:

— Виждате ли, госпожо… Търговският свят, пък и изобщо светът на така наречените едри капиталисти е много несигурен и мощта на този свят изцяло, почти изцяло е под голям въпрос. Например Рябинин, смяташе се за туз, имаше Рябинин, а сега го няма…

— Как? Да не би Пьотр Герасимич да е умрял?!

— Не, не е умрял, госпожо, а просто банкрутира. Заболя. Наследниците — разсипници. Стана една продължителна стачка, фабриките спряха, а и скоро ги продадоха на публичен търг. С една дума… Както виждате, госпожо…

Арзамасов смъкна от челото си златните очила и печално разпери ръце, сякаш съчувствуваше на Нина.

— Най-после, аз се надявам, господа — рече развълнувано Нина Яковлевна, — че след направената оценка на нашите разноски за мина „Нова“ вие ще ми платите наведнъж, а не на пет разсрочки, както бихте искали…

— Извинете, госпожо — стана и се поклони церемонно големоухият вампир Арзамасов. — Поради причините, които току-що ви изложих, ние в никакъв случай не можем да направим това, в никакъв случай не можем. Почти целият капитал на нашето акционерно дружество е в оборот. Ние закупихме обекти от седем златопромишленици, дребни и едри, ние развиваме работа в грандиозни мащаби, госпожо…

— Да, да… Вие развивате — пламна Нина и носната кърпичка в ръцете и почна да се усуква като връвчица. — Но вие нямате право да отнемате от мен златоносни участъци, открити от мой инженер!

— Той ги открил, а ние запазихме периметър. Хаха… Не зяпай! — изтърси нахалникът Приперентиев, като прибра корема си и отново го отпусна. Беше му скучно, отеклото му лице бе смачкано, хемороидално, очите дремеха.

— Да, госпожо. За ваше съжаление и за наше добро по този въпрос, извинете, ние сме юридически прави. Законът е на наша страна.

Подканян от острия и властен поглед на господарката, изведнъж заговори разпалено инженер Абросимов:

— Извинете, господин Арзамасов! В тази мръсна аферичка едва ли вие сте прави, дори юридически. А за моралната страна на вашата постъпка не си струва и да говорим. Това е с нищо неприкрит пладнешки обир…

— Какво, какво?! — като че със сабя в пода удари с гласа си скубачът Приперентиев и устните му се изкривиха в презрителна гримаса.

— Почакайте, оставете ме да свърша! — викна грубо като в тайгата инженер Абросимов. — Тези участъци на нас ни струват доста скъпо. Във всеки случай по тази тъмна работа ние с вас ще си поговорим в съда.

Юрисконсултът Арзамасов подпря брадичка със сухото си юмруче, сърдито сви тънките си устни и се взря в Абросимов като лешояд в пиленце.

— Ох, ще загубите, ще загубите — напевно, с тържествуваща интонация проточи юрисконсултът. — Ние ще прехвърлим делото в Санкт-Петербург и… бъдете сигурни…

— Не зная, не зная — обърка се Абросимов. — Във всеки случай ние имаме свидетели. А вие?

— Какви свидетели? — почеса се безцеремонно по гърба и сладко се прозина с цяла уста Приперентиев.

Този неучтив жест се стори прекалено нахален на домакинята. Със силно възбуден глас, нямайки сили да се сдържа, Нина каза остро:

— Вие, уважаеми господине, питате какви свидетели имаме? Ще ви отговоря: минният инженер Александър Образцов, който е открил тези участъци. Ето кой! За ваше сведение, мосю Приперентиев… И изобщо… знаете ли… На вас, струва ми се, ви се спи?… Не желаете ли да полегнете на дивана?

— Не, благодаря — отвърна Приперентиев, като пак се прозина. — Но работата е там, че горепосоченият инженер Образцов вчера подписа договор за преминаване на работа при нас.

— Ах, ето дори какво става! — И бузите на Нина изведнъж се покриха с червени петна. — Не! Не — два пъти удари тя с длан по масата. — Златоносните участъци са наши, те са открити от нас и аз няма да ви ги дам за нищо на света!

— Били са ваши, но сега вече не са — избоботи Приперентиев и ококореното му лице стана зло. — Мина „Нова“ също беше моя едно време, но вашият благоверен ми я отне най-подло, ограби ме… Известно ли ви е това, мадам? Знаете ли, господа, колко ми даваше Громов за мината? Хиляда рубли, честна дума, честна дума, ха-ха!… А сетне и така я обсеби. Какво ще кажете?… Тогава той ме чукна, сега аз него. Ето че сме квит, ха-ха… А вие, мадам, се ежите. Напразно, напразно, мадам…

В този момент влезе Тихон, приближи се на пръсти до господарката и като кълвеше с нос в скъпоценната обеца, зашепна:

— Господарят се държи напълно прилично. Нареди до кушетката столовете и креслата, а той седна на кушетката. Движи ръце и нещо тихичко си говори.

— Би трябвало, Адолф Хенрихович…

— Будих го. Заключил се е. Три пъти чуках. Винаги много дълбоко спи…

Тихон излиза. Нина става, казва:

— Извинете, господа… За една минутка — и също излиза. Уморена, объркана, Нина се запъти към кабинета си, камериерката й подаде чаша студена вода и портвайн. Нина седна, затвори очи, мъчеше се да извика спокойствие в душата си, ала думите на враговете все още продължаваха да звучат в угнетеното й съзнание. Като се освежи с водата и портвайна, Нина потъна в размисъл… Колко жалко, че мъжът й е болен. Сигурно от един негов поглед биха млъкнали тези разбойници. Той би знаел какво трябва да прави, би отстранил опасността, би съумял както винаги и този път да излезе победител. Да, Прохор е всесилен!…

И по-нататък — женската логика, която идва не от ума, а от сърцето, проправя объркан път към инженер Протасов. Нали той ръководеше работата, докато отсъствуваше мъжът й, колко пари бяха пропилени напразно, на вятъра, в угодата на някакви си идеи и в непоправим ущърб на общите търговски работи. И ето резултатите! Дали миличкият Андрей не е целял чисто и просто под благовиден предлог да разори всички предприятия, за да я изтръгне насила от противната му обстановка?

Тук мисълта й се вледеняваше, а сърцето й препускаше и се препъваше по неравностите на собствения й разкъсан на две живот…

Тя заповяда на камериерката да повика инженер Абросимов. Като смекчаваше своя сърдит глас, тя му каза:

— Вижте какво, господин Абросимов. Аз реших твърдо да оставя всички свои глупави измислици. Сега не е време за това. Банята не е довършена, училището не е довършено — по дяволите! Заповядвам още утре да се спрат всички мои работи. Работниците да се приравнят с другите. Недоволните незабавно да се уволнят, без всякакво снизхождение… Разбрахте ли? Ама голям дявол излезе тоя хлапак Сашка Образцов.

9

С бухарски халат, със златни пантофи Прохор Петрович седи на кушетката, а срещу него — гостите. Те са много: канени и неканени. Те все още долитат като нощни птици на фар, изплуват из въздуха, падат от тавана, като акробати в цирк, сядат важно в креслата, а някои — направо на пода.

Прохор Петрович ни най-малко не се учудва: всичко е така понятно, така просто. Той води разговор с призраците като с живи хора: той трябва да поприказва с всеки и с всички, сега той е в добро настроение. Само дето този стар дръвник Тихон постоянно вре плешивата си глава през вратата на кабинета. Прохор отлично знае, че Тихон донася на Нина, ето защо, за да не подслуша този простак, той продължава да разговаря с гостите шепнешком, сдържано жестикулира, а когато простакът наднича през вратата, Прохор млъква, смирено пъха ръце в ръкавите и ловко се преструва, че в стаята няма никой, че креслата са празни и че просто му е хрумнало да нареди мебелите в полукръг около кушетката. Какво, няма ли право да стори това?

— Мога или не мога? Мога или не мога?! — крещи той на влезлия Тихон.

— Тъй вярно, господарю, можете — тъпче на едно място нищо неразбиращият Тихон.

Седнал на кушетката, Прохор зорко следи Тихон и си мисли: „Интересно, дали вижда моите гости, или не? Или пък се преструва, че не ги вижда.“

— Ти не ми пречи, стар глупако. Не се шляй! — пак вика той. — Виждаш, че имам работа. Проверявам ведомостите… Сам съм. Така да й кажеш. А докторът, ако дойде, изритай го навън: имам гости. Махай се!

Тихон навежда глава и бавно минава от кабинета в коридора.

… И минава много време. В затворения свят на болния времето минаваше бързо — в галоп, в кариер: минутите летяха като часове, часовете прерастваха в години.

И привиждат се на Прохор в мъгляви откъслеци картини от миналото, именно онова, което като камък лежи на душата му. Ето вижда — буря от огън. Това е тайгата, която жарко пламти, и пламъците заплашват да погълнат цялото му дело. Ето там, от ъгъла, дето е часовникът, крачат тълпи работници, викат: „Предател, клетвопрестъпник! Ние те спасихме от пожара, даде куп обещания и ни излъга! Ту вижда безумецът картината на разстрела. Изстрели, изстрели, залпове: работниците падат.

— Стреляй ги, подлеците, стреляй! — реве пощурелият Прохор и скача на кушетката; очите му са облещени от страх и злоба, косата му се изправя, люлее го треска, той плюе гъстите, напиращи слюнки.

Но ето, бум-трес: мрачната картина гасне.

Юбилеен бал, какъвто светът не е виждал. Блясък на кристални полилеи, изискана пищност на тоалетите. Могъщият Прохор Петрович, скръстил ръце на гърди, държи тържествено слово. Широко отворил очи, болният Прохор мълчаливо се любува на себе си, произнасящ речта. — Гледайте, гледайте — шепне той на сегашните си гости и сочи с пръст пустотата, себе си — другия. Той се любува на себе си отстрана.

— Виждате ли, той е с фрак, с риза, той е чисто измит, мирише на парфюм. Брадата му е подстригана и бузите избръснати… Ето, господа, какъв бях… А сега… а сега аз съм… мръсен… — В очите му — горчива жалост към себе си. — Слушайте какво говори онзи Прохор, истинският… Не аз, а онзи. Слушайте, слушайте…

Прохор Петрович — с фрака — се задъхваше от думите, от мислите, от бурните удари на сърцето си. Задъхваше се и Прохор — с халата — от терзаещата го болест.

— Точно след десет години — говори величавият Прохор Петрович с фрака — аз ще успея да се изкача на върха на славата и могъществото. Аз ще бъда пълен владетел на този край… Но аз чувствувам: смъртта идва към мен. Не искам да умирам!

— «Ще умреш, ще умреш!» — завикаха стените, завикаха прозорците, таванът. — «Ще умреш!» — завикаха гостите. — Убиец! Клетвопрестъпник! — скочи от стола гостът-баща и заудря с бастуна по пода: — Смърт за него!“

Прохор подбра полите на халата, скокна от кушетката и се залюля като пиян.

— Ей, Шкворен, изправника, казаците! Изгонете всички вън. Аз съм здрав… Горете тази бърлога на побъркани!… Нина, докторе!

В мозъка на безумния Прохор се вмъкна съзнанието: той огледа със здрав поглед пустия кабинет и никого не намери — ни гостите, ни баща си.

— Господи! Но какво е това? — разкъса той дълбокото мълчание с остър стон, като простираше напред ръце. Той търсеше Нина, търсеше жив човек, но наоколо беше пустиня. — Боже мой, боже мой! Каква галиматия се пъха в главата ми! Халюцинации, глупости, видения.

В отговор — писклив, клокочещ смях, подобен на конско цвилене, и — шумове, а сред шумовете — пищене на оси.

Мозъкът на Прохор Петрович изгаряше, разпадаше се. Злата призрачна нелепица се засилваше в неговото въображение.

В предчувствие на някаква беда, лудият напрегна душата си, притисна се до стената. И изведнъж видя — пресичайки простора, към него бързо пълзеше боа с необикновено грамадни размери. Черната с жълти петна кожа е лигава, лъщи от влажност. Прохор се сви и замря. Очите на злобното влечуго се разяриха; то се хвърли светкавично към Прохор, вдигна тъпата си глава към лицето на човека, дъхна смрад и се изкашля. Прохор извика: „Ах“, извън себе си удари боата по муцуната и се спусна към вратата, към втора, към трета; но всички врати мигновено се скриваха; той — към прозореца, към друг, но и прозорците изчезваха. А змеището бърза подир него: ей сега ще го сграбчи, ще го сграбчи… — Хора! Тихон! — с пронизителен вик, като квичене на свиня под ножа, Прохор се хвърляше срещу стените, тичаше, падаше, тичаше, катурваше мебелите. Най-после капна, повали се като мърша, редом с мъртъвците: целият под на кабинета е покрит със смърдящи трупове. От трупната миризма на Прохор му се повдига. До него се е проснал с простреляни гърди Фарков. — „Старче, страх ме е, страх ме е!“ — Кроткият Фарков шибна Прохор с поглед, присви мрачно очи и рече: — „Момчета, поместете се мъничко, направете местенце на господаря, нали той ни разстреля.“ — Прохор скочи бегом на кушетката, заломоти с пресипнал глас:

— Господи! Привидения… Що за глупост! В кабинета… покойници… Тихон! Сиропа! Компреси… Баня!…

Но вятърът шеташе, хлопаха прозорците, призраците лудуваха, мраз влизаше под ризата, под кожата, под черепа на Прохор Громов.

От всички страни се надигаше, нарастваше потресаващ ужас.

Ето тропот и цвилене, и звън на копита: втурна се табун от бесни коне и препуска през труповете право срещу Прохор, препуска, пръхти, цвили, озъбва железни зъби. И — право срещу Прохор! Ето ще го стъпчат, ще го смажат. Трябва да отстъпва, да отстъпва, иначе — Прохор ще го сгазят и мозъкът му ще изхвръкне. Но няма накъде да отстъпва: отзад е стената.

Прохор Петрович стои изправен на кушетката, ръцете му са разперени настрани, той като че се е разпънал на стената, тилът му се удря в стената. А конете все препускат — те са стотици, хиляди — препускат напред и назад, напред и назад, завиват и като мъртва лава летят право срещу Прохор… См-ъ-рррт!… С грохот, с цвилене удрят с копита въздуха, дъвчат юздите, ето ще го тъпчат, ще го стъпчат, от тропота стене и се тресе целият свят. И няма пощада за безумния Прохор — отзад е стената!…

Тогава къде е, къде е спасението?!

Прохор стоеше на ръба на гроба: той губеше живота и съзнанието си. „Спасете ме, страх ме е“ — шепнеше той със сухи устни. Поне една глътка студена вода или въздух, или някой вратата да бе хлопнал. „Мила, мила мамо…“ Но всички врати са изчезнали, майката я няма и няма отникъде защита.

„Мили господарю, опомнете се — чу се веселичък като звънче глас на кученце. — Не бойте се, моля ви се, аз съм, кученцето. Джаф, джаф!“

— Клико, ти ли си?

„Тъй вярно. Аз съм. Джаф!… Господарю скъпи, не бойте се: вашият живот е свършен. А при вас идват вашите близки и познати. Джаф, джаф, джаф!…“

Кученцето Клико се присламчи до Прохор, заумилква се, запълзя, успя да го близне по загорелите устни, и по сърцето, и по побъркания мозък… На кученцето изведнъж му стана скучно, изведнъж му стана страшно (така се привиждаше на Прохор), то вирна муцунка нагоре, потърси плачлива нота и зави тъжно и жално. Той го погледна, натъжи се, вдигна къдрава глава, потръпна и също зави. Така виеха на два гласа човекът и невидимото кученце. Гръклянът на човека подскачаше от животинско хъркане, косматата уста беше пълна със слюнка, разбита на пяна, пяната беше зацапала брадата — умиращият звяр, лишен от разсъдък, издъхваше завинаги в бившия Прохор Громов. „Вечная памят, вечная памят — скимтеше жалкото невидимо кученце, — мили господарю, идат…“

Завесата се дръпна, входът за другия свят се разтвори, Прохор Петрович изведнъж се оживи, направи крачка към живота. Влязоха Нина и докторът, и другият доктор, и отец Александър, и старото попче Ипат, яхнал рошава кобилка, целият в сняг — изглежда, „превземал е крепостта“. Нина е в бяло, със звезда на челото. Отец Александър е с пламтящи като небесен залез одежди. А зад влезлите, закривайки просторите, стоят убитите някога, от Прохор, а сега оживели работници и убитият Константин Фарков, и убитият дякон Ферапонт, и същият онзи джунест момък — коларят Савоска, когото Прохор уби не с брадва, а с мисълта си, с желанието си да го убие.

— Братлета, простете ми… — рече Прохор Петрович и брадата му затрепера, а по жълтите бузи — сълзи като град.

Тези думи се родиха не в ума, а в сърцето на бившия Прохор; те идваха от самото сърце, те сякаш излъчваха синкави искри. „Братлета, простете ми…“

„Мили Прохор!“ — с нежен глас като шепота на степни треви, рече Нина. Обронил глава на рамото й, Прохор тихо хълцаше. Той вече беше успял да забрави току-що преживяното: пред него беше само Нина, само разпънатият му живот, пред него бяха последните, най-страшните, най-тихите граници на безумието. — „Мили Прохор, започни живота по новому.“

— Нина! За мене няма нови пътища… Само да се намери макар и най-калпав изход. Ех, живот!… Нина! Давам ти всичко… Всичко, всичко, всичко. Нищо не ми трябва — нито слава, нито богатство. Ох, дайте ми въздух!… Трудно се диша… Прозорецът! Прозорецът! Въздух!… — Прохор се облиза и плю. И всички се облизаха, всички плюха.

„Върви след мен“ — каза Нина и изпърха през прозореца като леко видение на улицата, подобно крилата птица. След нея като тромава мечка излезе и Прохор.

— Нина, скъпа, душа моя! Защо ме направи безумен?

„Ти ще ми предадеш от кулата всичко, мили мой Прохор.“

И ето те вървят бързо, уловени за ръце. В душата на Прохор се бореха дълбоки противоречия, но той не забелязваше сега тяхната глъбина и мисълта се плъзгаше по тях като по плоско огледало. Той вървеше, без да мисли, като лунатик.

В небето — месец, по земята — вятър. От месеца е светло и горещо, от вятъра се веят полите на халата, а дрехите на Нина се издуват като корабно платно.

— Нина…

„Не ти трябва Нина… Не я викай, не я търси… Аз съм твоята вярна Анфиса.“

И Прохор вижда — ръка за ръка вървят двама с Анфиса. Той вижда прекрасната й глава с тежките ленени плитки. Главата й се синее, веждите й се чернеят, от слепоочието върху ризата — кръв.

Беше три без двадесет. Те са вече на самия връх на кулата. Нощта умираше. Зад хоризонтите се готвеше утрото. Прохор трепереше от студени тръпки. Наоколо студ и сияние на горещия месец. В душата е пожар, в душата гори тайгата и не изгаря.

Под застаналия на кулата Прохор лежеше целият свят и течеше мрачната Живот-река. Над Угрюм-река като бели бради трептяха мъгли. Прохор погледна надолу и главата му се замая.

По бреговете на реката — хора. Те размахваха фенери и разговаряха помежду си неразбрано.

Чува с око, вижда с ухо — мяркат се в тъмнината фенери, хората търсят някого.

„Хвърляй се с мен долу, при хората — шепне сладко Анфиса и между нейните съблазнителни устни блестят в усмивка белите зъби. — Хвърляй се… Хайде!“

— Защо, защо?… — стене безумният Прохор.

— … Защо е всичко това, защо?… — говори отчаяна Нина и бърза по следите на мъжа си.

И гласът на отец Александър:

— Кой при тежка мъка може да утеши, кой може да отговори на въпроса: защо, защо? Дори и онези нямат отговор, които горещо са обичали. — Отец Александър махна с фенерчето и ускори крачка. — А вие, простете ми, дъще моя, не чувствувахте към своя съпруг духовна любов…

— Не е истина! — болезнено, в смъртна мъка вика Нина. Гнетът на страданията я смазва като пита. Тя иска да каже на отец Александър много, много от онова, което е в сърцето й, но не може.

Тя едва изкара нощното заседание и разбита, преди половин час влезе в своята спалня. И там, при кандилата, изведнъж я осени необяснима нежност към нещастния Прохор. Изведнъж й стана страшно жал за него, така жал, както никога, никога тя не беше жалила!

И тази силна любов, и скръб, и жалост я повалиха на колене пред иконата. Като нямаше сили да облекчи своята болка със сълзи, тя удряше чело о пода, кръстеше се, гласно четеше молитви. Ала те само шумоляха с думите като изсъхнали листа, те не докосваха чувствата, те бяха безплодни.

И ето почукване на вратата… Появилият се веднага страх я вдигна от земята като перушинка и примряла цяла, тя се хвърля обезумяла срещу силното чукане на доктора.

— По-скоро, по-скоро, Нина Яковлевна! Работата е лоша… Прохор Петрович е изчезнал.

Прозорецът на кабинета е широко отворен, лакеите спят. Сънят е повалил и внезапно заболелия стар Тихон.

— Хора!

И бързо плъзнаха на всички страни, кой накъдето може, с фенери: из уличките, към тайгата, по пътищата и към кулата.

— Пантофа! — извика радостно Иля Петрович Сохатих. В тези минути на обърканост той забрави своите несполуки с кръщавката на сина, в тези минути той прости на всички всичко. — Златния пантоф на Прохор Петрович! — наведе се, вдигна пантофа и като светеше с фенерчето, услужливо го показа на Нина.

— Трябва да се предполага, че болният е на кулата — умозаключи отец Александър. — Да побързаме.

— Господи! Значи той е бос… Само по халат… — замръзвайки от есенния студ и душевното си опустошение, губеше думите си Нина.

— Прохор! Прохор!! — питаше тя мрака с отчаян глас.

Вървяха бързо, въздишаха, кашляха силно, за да пропъдят тежкото мълчание на природата.

Неочаквано ги настигна мистър Кук. Той беше трезвен и разтревожен. Личеше, че му се беше случило нещастие. В ръката имаше фенер, в джобовете — два револвера, патентовани хапчета против хълцане и бърза телеграма. Мъждивата светлина на фенера и синкавите вълни на луната осветяват смутеното му лице. В присвитите му очи се отразява душевна мъка, в здраво стиснатите прави устни — решителност.

— Мисис Нина! О, какъв само ваш грамаден нещаст… На вас ви млього трудна да пътувате в такъв тъмнина. Разрешавайте — нервно, възбудено каза мистър Кук и хвана Нина под ръка.

— Благодаря, приятелю — благодарно и тъжно отвърна Нина и ускори крачка. — Тази нощ наистина е ужасна за мен. Все си мисля: „Това е сън, това е сън!“ — и не мога да се събудя.

— Мисис Нина! От този момент аз вече не американски поданик, а ваш поданик до сама смърт.

— Благодаря ви, мили Кук… Благодаря, благодаря.

— В най-близки ден аз трябва да пътува за Ню Йорк. Току-що получих щафет — моята мамичка млього болна. — Мистър Кук си пое дъх, гъстите му рижави вежди отскочиха на челото, той облещи очи в синкавата тъмнина и без да вижда нещо пред себе си, се задави с думи: — Мисис Нина! Аз спестил тук двадесет хиляди рубли! И готов още утре, още утре да предаде на ваше разположение за бедната народ половината от спестеното… О, да, о, да!… Решение моята непоколебим — и като задиша поривисто, той обърна лице към Нина: — Мисис Нина! Аз незабравимо обича вас… като най-чиста, млього добър жена, като… като… като…

Нина се учуди извънредно много. „С каква лека ръка… Половината от всичко, което е спечелил с такъв голям труд“. И се упрекна жестоко.

— Скъпи ми, добри мистър Кук! И аз ви обичам, отдавна ви обичам искрено. И ви благодаря за щедрата жертва. Благодаря ви, мистър Кук! Само дано бог ми помогне да намеря по-скоро моя нещастен Прохор. О, боже мой!… Ще полудея…

Брадичката на мистър Кук затрепера. Той освободи внимателно ръката си и избърса с кърпичката мокрите си от сълзи очи.

— Мисис Нина — каза той с пресеклив глас и кой знае защо, поклати фенера. — Трябва да се надяваме, че мистър Громоф напълно благополучен… И трябва да се надяваме, че ние никога, мисис Нина, няма вече да се срещнем с вас. О, това съвсем ужасно! — Мистър Кук изпусна фенера, поспря се и закри лице със студените си длани.

Нина Яковлевна се разчувствува. Живото съчувствие на мистър Кук вля топлота в душата й.

— Не скърбете! Да вървим по-бързо: изостанахме — рече тя, като въздъхна тежко.

Три фенерчета мъждукаха отпред. Откъм селището изведнъж се дочу дружен, приглушен от разстоянието лай на кучета.

— Пак пантоф! Втори! — извика още по-радостно Иля Сохатих, сякаш беше смъкнал от пан Парчевски крупна сума на карти.

Кулата стърчеше в небето. От стаичката на топчията с дървения крак долиташе сънливо, силно хъркане. Медният топ, който лъщеше матово под месеца, зъбеше към небето черното си, глупаво ухилено дуло.

В кулата е тъмно. На най-горната, откритата площадка на кулата — Прохор Петрович.

— За какво да се хвърлям? — шепне Прохор на себе си. — Аз искам да живея! Нима не виждаш какво е създадено от моя гений?… — И той отново прекара ръка по пространството.

Пред него течеше хоризонтът. А там, някъде в сферите, изгряваха, залязваха, потъваха в небитието дните и делата на Прохор.

— Трябва да живееш така, че хоризонтът на твоите дела да става все по-светъл, все по-висок. Но твоят живот е свършен — шепнеше Прохор на себе си, а може и Анфиса да беше.

Призракът на черкезина гледаше страшно и пронизително Прохор Громов в очите. Призракът мрачно мълчеше, само кинжалът едва-едва мърдаше в ръката му. Мраз скова гърба на Прохор. Студена пот обля цялото му тяло и на хлътналите му слепоочия щръкнаха белите къдрици.

… И изведнъж долу, в подножието на кулата, дето примигваха фенерите, се обади зовящ, толкова близък глас:

— Прохор!

— Ида! — облекчено и радостно долетя до Нина от необхватната висота на кулата.

Часът удари, трепетът и ужасът изчезнаха, животът на човека секна.

Беше три без пет. Зад хоризонта пукваше зората. Виеше осиротелият вълк. Верочка се усмихваше насън.

По Угрюм-река плуваше тънък стъклен ледец.

А Угрюм-река — животът, като правеше остър завой от скалата с разклатената кула, течеше към океана на времето, в безкрайността.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.